Ухвала
 
01 жовтня 2020 року
м. Київ
 
справа № 280/597/18
провадження № 61-14107ск20
 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Ступак О. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на постанову Житомирського апеляційного суду від 18 серпня 2020 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 про виділ частини будинку в натурі та за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 про виділ частини будинку в натурі,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним вище позовом, в обґрунтування якого зазначав, що він є власником 32/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями, який розташований на АДРЕСА_1 . Вказаний будинок є його єдиним житлом, в якому він постійно проживає та користується прилеглою до будинку земельною ділянкою. Співвласниками 68/100 частин житлового будинку є у рівних частках:  ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , які заперечують проти виділення належних йому 32/100 частин житлового будинку, незважаючи на те, що вказана частина є ізольованою та має окремий вихід. Між сторонами не досягнуто згоди щодо способу виділення йому частини будинку, а тому він змушений звернутися до суду.
 
Враховуючи зазначене, ОСОБА_1 просив виділити йому в натурі 32/100  частини житлового будинку з надвірними будівлями, який розташований на АДРЕСА_1 , відповідно до висновку судової будівельно-технічною експертизи.
 
У квітні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом, в якому просив виділити в натурі належні йому 68/400 частини вказаного житлового будинку згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи.
 
Рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 23 грудня 2019 року задоволено позов ОСОБА_1 у частині вимог до ОСОБА_5 та ОСОБА_2 .
 
Виділено ОСОБА_1 у натурі як окремий об`єкт нерухомості 33/100 частини житлового будинку, розташованого на АДРЕСА_1 , згідно з першим варіантом поділу, запропонованим висновком експерта від 09 червня 2018 року № 37/06-2018, що складається із: веранди 1-І, кухні 1-1 площею 10,7 кв. м, житлової кімнати 1-2 площею 13,9 кв. м, а також господарсьих будівель та споруд: №1,2(32/100) частин огорожі та Б 29/100 частин сараю.
 
У зв`язку з відступом від розміру належної ОСОБА_1 частки стягнуто з останнього на користь ОСОБА_5 2 018,00 грн грошової компенсації.
 
Зобов`язаного ОСОБА_1 з метою ізоляції виділеної йому частки виконати наступні будівельні роботи: між верандою № 1-І (площею 9,6 кв. м) та кладовою № 1-ІІ (площею 4,2 кв. м) демонтувати дверний блок з подальшим закладанням дверного прорізу із штукатуренням з обох сторін; між кладовою № 1-ІІ та кладовою № 2-ІV пробити новий дверний проріз з подальшим влаштуванням внутрішнього дверного блоку із штукатуренням укосів та для відповідності вимогам будівельних норм - у кухні № 1-1 пробити новий віконний проріз в зовнішній стіні лівого фасаду житлового будинку (літ. «А») з подальшим влаштуванням зовнішнього віконного блоку із штукатуренням укосів; між кухнею № 1-1 та житловою кімнатою № 1-2 демонтувати частину суміжної стіни, влаштувати нову перегородку з дверним прорізом, яка розділить приміщення кухні № 1-1 у частках 68/100 та 32/100 з відповідним функціональним призначенням: електрифікована кухня та житлова кімната, передбачити заходи щодо зміни функціонального призначення з кухні на житлову кімнату.
У задоволенні частини вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відмовлено.
 
Позов ОСОБА_2 у частині вимог до ОСОБА_5 та ОСОБА_1 задоволено.
 
Виділено ОСОБА_2 у натурі як окремий об`єкт нерухомості 21/100 частини житлового будинку, розташованого на АДРЕСА_1 , згідно з першим варіантом поділу, запропонованим висновком експерта від 09 червня 2018 № 34/06-2018, що складається із: кладової 2-2 площею 4,8 кв. м, житлової кімнати 2-5 площею 20,6 кв. м, а також господарських будівель та споруд: № 1, 2 (17/100) частини та 17/100 частини огорожі.
 
У зв`язку з відступом від розміру належної ОСОБА_2 частки стягнуто з останнього на користь ОСОБА_5 10 938,00 грн грошової компенсації.
 
Для ізоляції виділеної частини зобов`язано ОСОБА_2 демонтувати в житловій кімнаті № 2-5 віконний блок у зовнішній стіні головного фасаду житлового будинку (літ. «А») з подальшим пробиванням дверного прорізу та влаштуванням зовнішнього дверного блоку із штукатуренням укосів; між кладовою № 2-2 та житловою кімнатою № 2-5 пробити новий дверний проріз з подальшим влаштуванням внутрішнього дверного блоку із штукатуренням укосів; між коридором № 2-1 та кладовою № 2-2 коридором № 2-1 та житловою кімнатою № 2-5 демонтувати дверний блок з подальшим закладанням дверного прорізу із штукатуренням з обох сторін; влаштувати нову перегородку з дверним прорізом, яка розділить приміщення житлової кімнати № 2-5 в частках 16/100 та 84/100 з відповідним функціональним призначенням тамбур та житлова кімната; передбачити заходи щодо влаштування в частині житлової кімнати № 2-5 електрофіковані кухні-ніші (влаштувати системи електропостачання, каналізації, водопостачання, примусової вентиляції).
 
У задоволенні частини вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відмовлено.
 
Припинено право спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на домоволодіння, що розташоване на АДРЕСА_1 .
 
Вирішено питання розподілу судових витрат.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив із наявності можливості виділити в натурі позивачами частини житлового будинку відповідно до варіантів № 1 проведених експертиз, оскільки саме такі варіанти виділення просять позивачі, які погоджуються сплатити компенсацію, вказані варіанти виключають спільне користування та не порушують права сторін, не потребують втручання у несучі конструкції та проведення добудов. Крім того, враховані вимоги державних будівельних норм. 
 
Постановою Житомирського апеляційного суду від 18 серпня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено. Рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 23 грудня 2019 року скасовано та ухвалено нове судове рішення. Відмовлено у задоволенні позовів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . 
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що вирішення спору можливе лише за умови максимального дотримання інтересів усіх співвласників житлового будинку та за наявності доказів, які б усували розбіжності щодо площі спірного домоволодіння й свідчили про наявність технічної можливості здійснити виділ, проте позивачами таких доказів не надано. 
 
18 вересня 2020 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Житомирського апеляційного суду від 18 серпня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 , ОСОБА_2 не може бути прийнята до розгляду та підлягає поверненню із таких підстав.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
 
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
 
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Пунктом 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).
 
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
 
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
 
У поданій касаційній скарзі заявники, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не наводять передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України підстав касаційного оскарження судового рішення. Саме по собі посилання у касаційній скарзі на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права без зазначення на обґрунтування випадків (випадка), перелічених у пунктах 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.
 
У пункті 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга не приймається до розгляду та повертається судом, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services                        v. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).
 
Враховуючи те, що заявники не виконали вимог процесуального закону при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судового рішення, така скарга підлягає поверненню заявникам.
 
Повернення скарги не перешкоджає повторному зверненню, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.
 
Керуючись статями 389, 393 ЦПК України, 
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на постанову Житомирського апеляційного суду від 18 серпня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 про виділ частини будинку в натурі та за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 про виділ частини будинку в натурі, повернути заявникам.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особам, яка подали касаційну скаргу.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

 
Суддя                                                                                                        О. В. Ступак