ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

17 вересня 2020 року                                                        
м.Суми
Справа №581/380/20 
Номер провадження 22-ц/816/2009/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),
суддів -          Кононенко О. Ю. ,  Хвостика С. Г. 
учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 , 
відповідачі: Державна казначейська служба Україна, Прокуратура Сумської області,
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Собини Павла Миколайовича на рішення Липоводолинського районного суду Сумської області від 28 липня 2020 року в складі судді Сізова Д.В., ухваленого у смт Липова Долина, повне судове рішення складено 29 липня 2020 року,

                                                         в с т а н о в и в:

Звернувшись до суду із позовом у травні 2020 року, ОСОБА_1 просив стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на його користь 80 000,00 грн, сплачених ним адвокату у зв`язку з наданням правничої допомоги у кримінальній справі. 
Свої вимоги мотивував тим, що 26.06.2018 року заступником начальника СВ Липоводолинського ВП ГУНП в Сумській області ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України (розтрата чужого майна шляхом зловживання службовою особою службовим становищем) та 27.06.2018 року відносно нього складено обвинувальний акт. Вироком Липоводолинського районного суду Сумської області від 12.10.2018 року, залишеним без змін ухвалою Полтавського апеляційного суду від 21.05.2019 року та постановою Верховного Суду від 22.01.2020 року, ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 191 КК України та виправдано, у зв`язку з недоведеністю в його діях складу кримінального правопорушення. Вказує, що правнича допомога по даному кримінальному провадженні надавалася адвокатом Собиною П.М., якому було сплачено 80 тис. грн на надані послуги, які підлягають стягненню на його користь за рахунок Державного бюджету України. 
Рішенням Липоводолинського районного суду Сумської області від 28.07.2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з Держави Україна на користь ОСОБА_1 5000 грн відшкодування витрат за надання юридичної допомоги у кримінальному провадженні. Сплату судового збору віднесено на рахунок держави.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що стороною позивача не надав суду належних та достатніх доказів, які б дали змогу дійти висновку про надання адвокатом у кримінальному провадженні такого обсягу правничих послуг, реальність та розумність яких відповідала б заявленому у позові розміру.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову у повному обсязі. 
При цьому вказує, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову у повному обсязі, оскільки позивачем було надано належні докази щодо понесених ним під час кримінального провадження судових витрат, а саме: ордер, квитанції про оплату послуг, акт виконаних робіт, а також доказ, що адвокат вказаний дохід включив до бази оподаткування та сплатив податки, що є достатніми доказами для задоволення позову.
У відзиві на апеляційну скаргу Державна казначейська служба Україна просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду – без змін. Вказує, що судом постановлене законне та обґрунтоване рішення, тому підстав для його скасування немає. 
У відзиві на апеляційну скаргу Прокуратура Сумської області просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду залишити без змін, оскільки при визначенні обґрунтованості розміру беруться до уваги такі фактори як обсяг, час роботи, необхідність виїзду у відрядження, характер, тривалість професійних відносин адвоката з клієнтом, тощо, а на підтвердження свої вимог позивачем не надано документів, на підставі яких можна провести відповідний розрахунок витрат на правову допомогу. 
Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи. 
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Як вбачається із цивільної справи, що 14.03.2018 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018200210000044 внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України ОСОБА_1 , який, будучи службовою особою Державного підприємства «Роменське лісове господарство» Сумського обласного управління лісового та промислового господарства, шляхом зловживання службовим становищем розтратив чуже майно. Досудове розслідування проводилося Липоводолинським ВП Роменського ВП ГУНП в Сумській області.
18.03.2018 року між ОСОБА_1 та адвокатом Собиною П.М., що діяв на підставі свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю від 23.10.2008 року №630, укладено угоду про надання правничих послуг адвоката. Відповідно до умов цієї угоди адвокат зобов`язався представляти інтереси клієнта у кримінальному провадженні, у якому будуть зачіпатися його права та інтереси на усіх його стадіях. Передбачено, що оплата послуг проводиться у розмірі, встановленому у додатку, але не менше 40% мінімальної заробітної плати за кожну годину роботи адвоката (а.с. 39).
26.06.2018 року у цьому кримінальному провадженні ОСОБА_1 було повідомлено про підозру у скоєнні вказаного кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України (а.с. 4).
27.06.2018 року заступником начальника слідчого відділу Липоводолинського відділення поліції ГУНП в Сумській області Рибкою С.С. складено обвинувальний акт, затверджений начальником Липоводолинського відділу Роменської місцевої прокуратури Сумської області Бондаренком Д.І., відповідно до якого у вказаному кримінальному правопорушенні обвинувачувався ОСОБА_1 (а.с. 8).
09.10.2018 року ОСОБА_1 та адвокат Собина П.М. підписали Додаток до угоди про надання правничої допомоги від 18.03.2018 року, у якому зазначили, що гонорар адвоката Собини П.М. за надання правничої допомоги щодо захисту прав та інтересів ОСОБА_1 по обвинуваченню за ч. 2 ст. 191 КК України, а саме в розтраті чужого майна шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем по кримінальному провадженню № 120182002210000044 від 14.03.2018 року, становить 80 000,00 грн (а.с. 11 зворот).
Вироком Липоводолинського районного суду Сумської області від 12.10.2018 року ОСОБА_1 визнано не винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 191 КК України та виправдано у зв`язку з недоведеністю в його діях складу кримінального правопорушення (а.с. 17-21).
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 21.05.2019 вирок Липоводолинського районного суду Сумської області від 12.10.2018 року залишено без змін, а апеляційну скаргу начальника Липоводолинського відділу Роменської місцевої прокуратури Сумської області Бондаренка Д.І. без задоволення (а.с. 22-25).
Постановою Верховного Суду від 22.01.2020 року касаційну скаргу прокурора Бондаренка Д.І. на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 21.05.2019 року залишено без задоволення, ухвалу суду апеляційної інстанції – без змін (а.с. 26-30).
Як вбачається з вказаних судових рішень адвокат Собина П.М. приймав участь під час розгляду кримінального провадження в усіх судових інстанціях. 
19.02.2020 року ОСОБА_1 та адвокат Собина П.М. підписали акт приймання-передачі виконаних робіт, у якому зазначено, що адвокат виконав роботу відповідно до умов угоди про надання правничих послуг адвоката від 18.03.2018 року стосовно представництва інтересів ОСОБА_1 у кримінальному провадженні № 120182002210000044 від 14.03.2018 року зі стадії досудового розслідування до стадії розгляду справи у Верховному Суді, вартість гонорару адвоката становить 80000 грн відповідно до додатку до угоди від 09.10.2018 року. Клієнт прийняв виконану роботу в повному обсязі, претензій до наданих послуг не має (а.с. 11).
Із квитанцій без номерів, виданих адвокатом Собиною П.М., вбачається, що 17.07.2019 року від ОСОБА_1 цим адвокатом отримано 20 000,00 грн, 28.08.2019 року – 20 000,00 грн, 19.02.2020 року – 40 000,00 грн, усі платежі вчинено на виконання угоди від 18.03.2018 року (а.с. 91).
Вказані суми, отримані від ОСОБА_1 , адвокатом Собиною П.М. було включено до книги обліку доходів (а.с. 12 - 14).
Конституція України, як основний закон, закріплює в Україні засади державної політики, спрямованої, насамперед, на забезпечення прав і свобод людини та гідних умов її життя.
Стаття 3 Конституції України визначає, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно із ч. 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України).
Частиною другою статті 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом, до яких належать й інші способи відшкодування шкоди.
Положеннями частин першої, другої, сьомої статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.
Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
Згідно зі статтею 2 вказаного Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги.
Відшкодування шкоди в таких випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету (стаття 4 цього Закону).
Положеннями статті 1 даного Закону визначено, що підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. 
У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Частиною 2 ст. 30 цього Закону встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. З аналізу даної правової норми можна прийти до висновку, що гонорар адвоката може визначатися або у фіксованому розмірі або ж у вигляді погодинної оплати. 
Водночас, відповідно до ч. 3 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.
Договір про надання правової допомоги за своєю природою відноситься до договорів про надання послуг. Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Згідно з ч. 1 ст. 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст. 77 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
Враховуючи приведені нормі матеріального та процесуального права, в їх сукупності з фактичними обставинами справи, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції щодо розміру відшкодування є помилковими, а вимоги позову з обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі, оскільки позивач, відповідно до приведених норм закону, має право на відшкодування суми, сплаченої ним у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги, у зв`язку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності. 
При цьому така шкода, за законом, відшкодовується в повному обсязі, розмір якої було доведено стороною позивача належними та достатніми доказами, що містяться в матеріалах справи: угодою про надання правничих послуг адвоката, актом приймання-передачі виконаних робіт, квитанціями, книгою обліку доходів, а також судовими рішеннями, з яких вбачається участь адвоката Собини П.М. в кримінальному провадженні в судах першої, апеляційної та касаційної інстанції.
Також, колегія судів зазначає, що позов було заявлено до належних відповідачів, оскільки органи Державної казначейської служби України є єдиними розпорядниками коштів Державного та місцевих бюджетів, тому саме вони повинні відшкодовувати шкоду, завдану фізичній особі іншими органами державної влади в разі доведеності заподіяння такої шкоди, а на органи прокуратури, за законом, покладено обов`язок, зокрема: підтримання державного обвинувачення в судовому провадженні щодо кримінальних правопорушень, нагляд за додержанням законів органами, що провадять оперативно-розшукову діяльність, дізнання, досудове слідство, користуючись при цьому правами і виконуючи обов`язки, передбачені Законом України «Про оперативно-розшукову діяльність» та Кримінальним процесуальним кодексом України.
Вказане також підтверджується позицією Верховного Суду у справі № 757/53996/17. 
Враховуючи вищевикладене, рішення суду першої інстанції, через невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального закону, на підставі ст. 376 ЦПК України, підлягає зміні, через задоволення позову у повному обсязі, з викладенням резолютивної частини рішення у новій редакції.
В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а), г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-382 ЦПК України, суд

                                                             п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Собини Павла Миколайовича задовольнити. 

Рішення Липоводолинського районного суду Сумської області від 28 липня 2020 року змінити і викласти резолютивну частину рішення у наступній редакції:

Позов задовольнити.

Стягнути з держави Україна на користь ОСОБА_1 шляхом списання коштів у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України 80 000,00 грн в рахунок відшкодування витрат, сплачених у зв`язку з наданням юридичної допомоги у кримінальному провадженні.

Судові витрати за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанцій віднести на рахунок держави.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий -                                                                                                 С.С. Ткачук

Судді:                                                                                                             О.Ю. Кононенко

                                                                                                                        С.Г. Хвостик