Ухвала
Іменем України 
17 серпня  2020 року
м. Київ
справа № 554/10480/18
провадження № 51-3772  ск 20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 29 листопада 2019 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 01 липня 2020 року, 
встановив:
Вироком Октябрського районного суду м. Полтави від 29 листопада 2019 року 
ОСОБА_4 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця  та жителя              АДРЕСА_1 , раніше неодноразово  судимого, останнього разу – за вироком Октябрського районного суду м. Полтави від 31 січня 2018 року за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки, на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки,
засуджено за: -  ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді  позбавлення волі строком на 3 роки;
-за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки          6 місяців.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено ОСОБА_4 покарання у виді                     позбавлення волі строком на 4 роки 6 місяців.
На підставі ч. 1 ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, шляхом часткового складання, до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Октябрського районного суду м. Полтави від 31 січня            2018 року та остаточно призначено ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років 6 місяців.
Початок строку відбування покарання обвинуваченому ухвалено рахувати з                29 листопада 2019 року.
Зараховано в строк відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_4 час його перебування під вартою із 13 лютого 2019 року до 29 листопада 2019 року у зв`язку з обранням стосовно нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою по цій справі.
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 01 липня 2020 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
За вироком суду, ОСОБА_4 визнано винним у тому, що він 16 вересня 2018 року, близько 23 години, перебуваючи на території Петровського парку, що по вулиці Конституції у м. Полтаві, повторно, шляхом вільного доступу, таємно заволодів сумкою на ремені, без вартості, у якій знаходився мобільний телефон марки «Samsung j7», НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , вартістю 4866, 67 грн. із сім - карткою мобільного оператора «Водафон», без вартості, та грошовими коштами в розмірі 17 000 грн., які належали ОСОБА_5 , чим спричинив останньому збитку на загальну суму 21 866, 67 грн.
13 січня 2019 року, близько 04 години 27 хвилин, ОСОБА_4 , перебуваючи біля нічного клубу «Робін Гуд», що по вулиці Небесної Сотні, 13 у м. Полтаві, повторно, застосував насильство, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, та наніс удар долонею руки в обличчя ОСОБА_6 , після чого відкрито заволодів його золотою печаткою, 583 проби, вагою 10, 39 гр., знявши її з середнього пальця правої руки, чим спричинив потерпілому ОСОБА_6 збитку на суму    6 973,77 грн.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 просить змінити  вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 29 листопада 2019 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 01 липня 2020 року, виправдати його за ч. 2 ст. 185 КК України, перекваліфікувати його дії з ч. 2 ст. 186 на ч. 1 ст. 190 КК України, та за ч. 1 ст. 190 КК України призначити покарання у вигляді штрафу в сумі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Вирок Октябрського районного суду м. Полтави від          31 січня 2018 року  виконувати самостійно.
В обґрунтування своїх вимог вказує, що стороною обвинувачення не доведено його вину, а судом не встановлено фактичних обставин вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України. Також стверджує про невстановлення достовірної суми викрадених коштів у ОСОБА_5 . Крім того, засуджений, не погоджується з кваліфікацією його дій за ч. 2 ст. 186 КК України за епізодом заволодіння золотою каблучкою потерпілого ОСОБА_6 , стверджує, що вказаний потерпілий добровільно зняв з пальця та віддав йому вказану каблучку під приводом огляду, а він в свою чергу, використавши обманний привід, заволодів печаткою та втік. Заперечує нанесення ударів в обличчя потерпілому та відкрите стягнення каблучки с пальця, оскільки на переглянутому відеозаписі від 13 січня 2019 біля нічного клубу «Робін Гуд» не видно нанесення ним ударів потерпілому ОСОБА_6 та відкрите заволодіння печаткою шляхом її стягнення з пальця потерпілого. Тілесних ушкоджень у потерпілого виявлено не було та він не звертався до медичного закладу з цього приводу. Тому вважає невірною кваліфікацію його дій за даним епізодом. Крім того, апеляційним судом був проведений судовий розгляд  без участі потерпілих та без належного повідомлення  їх про час та місце розгляду справи.
Також вважає, що апеляційний суд належним чином своїх висновків не мотивував та не дав вичерпної відповіді на всі доводи, які були викладені у його апеляційній скарзі, а тому вважає, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Як установлено в частинах 1, 2 ст. 438 КПК України, підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність підстав, зазначених у ч. 1 даної статті суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412 - 414 цього Кодексу. Можливості скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій через невідповідність їх висновків фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК України) чинним законом не передбачено.
Зі змісту касаційної скарги засудженого вбачається, що він, крім іншого, посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, визначення яких дано у статтях 409 та 410 КПК України, просить дати доказам у справі іншу оцінку, ніж та, яку дали суди першої та апеляційної інстанцій, тоді як перевірку цих обставин до повноважень касаційного суду законом не віднесено.
Як убачається із змісту доданих до касаційної скарги оскаржуваних судових рішень, засуджений  ОСОБА_4 своєї винуватості у вчиненні крадіжки належного потерпілому ОСОБА_5  майна не визнав, але суд, обґрунтовуючи висновок щодо доведеності винуватості  ОСОБА_4 , в основу вирокуобґрунтовано послався на послідовні показання вищевказаного потерпілого  про те, що16 вересня 2018 року за виконання підрядних робіт він отримав від бригадира ОСОБА_7  грошові кошти у розмірі            20 000 грн. У цей же день 3 000 грн. він використав на власні потреби, решту зберігав при собі. Близько 23 години він повертався додому маршрутним таксі, однак сталася аварійна поломка на вулиці Небесної Сотні у м.Полтаві, через що він був змушений шукати таксі та з цієї причини звернувся до випадкового перехожого, яким виявився ОСОБА_4 . Між ними зав`язалася розмова і він вирішив пригостити того алкогольним напоєм, при розрахунку за який в магазині ОСОБА_4 бачив у нього значну суму грошових коштів. Далі у Петровському парку, що по вулиці Конституції у м.Полтаві, вони вжили цей алкогольний напій, після чого ОСОБА_4 попрощався з ним і відійшов у своїх справах, а він, залишивши сумку на лавочці з речами у виді мобільного телефону та грошових коштів у сумі 17 000 грн., відійшов на незначну відстань, та через дві хвилини він повернувся до лавочки і побачив ОСОБА_4 , який втікав, заволодівши його сумкою з речами. Він зробив спробу його наздогнати, однак не зміг. В ході проведення впізнання по фотокартках, він впізнав ОСОБА_4 . Також суд послався на дані протоколу слідчого експерименту від 05 грудня 2018 року, в якому потерпілий ОСОБА_5 в деталях описав особу, яка заволоділа його майном, зазначивши, що цією особою був саме ОСОБА_4 та вказав напрямок до зупинки Небесної Сотні , в якому той втікав.
Крім цього, суд врахував показання свідка ОСОБА_7 , який пояснив, що разом із ОСОБА_8  у вересні 2018 року виконував підрядні роботи у смт. Лохвиця Полтавської області та як оплату за виконувану роботу передав йому грошові кошти у розмірі близько 10 000 грн. та 5 000 грн. як минулий борг. Виплата даних коштів документально не фіксувалася та точної суми переданих коштів за спливом тривалого проміжку часу вже не пам`ятає. Також суд врахував те, що свідок           ОСОБА_9 по фотокартках впізнав ОСОБА_4 як особу, яка в середині вересня        2018 року продала йому мобільний телефон марки «Samsung j7», про що складено протокол від 14 листопада 2018 року, який досліджений у судовому засіданні. 
Наданий потерпілим ОСОБА_5 гарантійний талон та чек на телефон марки «Samsung j7», НОМЕР_1 , НОМЕР_2 були предметом дослідження експерта та відповідно до висновку №1808 від 23 листопада 2018 року встановлена ринкова вартість вказаного телефону, що складає 4866, 67 грн.
Доводи касаційної скарги засудженого ОСОБА_4 про невстановлення точної суми викрадених коштів були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який на спростування цих доводів цілком обґрунтовано послався на те, що  свідок ОСОБА_7 не стверджував однозначно в судовому засіданні, що сума, яку він передав          ОСОБА_5 становила на 5 000 грн. менше, ніж та, про викрадення якої заявив потерпілий. На підтвердження факту викрадення коштів у сумі 17 000 гривень колегія суддів врахувала і відомості, що містить протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 16 вересня 2018 року, відповідно до якого      ОСОБА_5 повідомляв про викрадення у нього в тому числі і грошових коштів на суму близько 17 000 гривень.
Досліджені судом показання потерпілого та свідків є логічними, послідовними, узгоджуються з іншими доказами та не викликають у суду сумнівів у їх правдивості, а у своїй сукупності з іншими доказами підтверджують те, що ОСОБА_4  вчинив таємне викрадення майна потерпілого ОСОБА_5 (крадіжка), вчинене повторно, тому суд правильно кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 185 КК України.
При цьому, апеляційний суд погодився  з висновками суду першої інстанції про вчинення ОСОБА_4 16 вересня 2018 року крадіжки майна, належного            ОСОБА_5 та правильністю кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 185 КК України. 
Що стосується доводів касаційної скарги засудженого ОСОБА_4 про перекваліфікацію його дій з ч. 2 ст. 186 на ч. 1 ст.190 КК України по епізоду заволодіння майном потерпілого ОСОБА_6 від 13 січня 2019 року, у зв?язку із тим, що він насильства до потерпілого не застосовував, а останній добровільно передав йому золоту каблучку, то вони є необґрунтованими на підставі наступного.
Так, суд зробив правильний висновок про винністьОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 2  ст. 186 КК України, що  підтверджується: рапортом оперупоноваженого Полтавського ВП ГУНП в Полтавській області, згідно якого 13 січня 2018 року о 04:30 годині  від      ОСОБА_6 надійшло повідомлення про те, що п`ять хвилин тому невідома особа чоловічої статі відкрито заволоділа належною йому золотою каблучкою; показаннями потерпілого ОСОБА_6 протягом досудового та судового слідства, даними протоколу слідчого експерименту та протоколу впізнання з потерпілим ОСОБА_6 , згідно яких останній наголошував, що особа, яка незаконного заволоділа його золотою каблучкою зробила це відкрито, завдавши спочатку йому удар по обличчю та знявши із середнього пальця його правої руки золоту каблучку. 
Доводи засудженого про неправильну кваліфікаціюйого дій за ч. 2 ст. 186 КК України  за епізодом заволодіння золотою каблучкою потерпілого ОСОБА_6 є безпідставними,оскільки показання потерпілого є незмінними, логічними, послідовними  і узгоджуються з іншими доказами, які суд безпосередньо дослідив та дав належну їм оцінку у їх сукупності. Судом не встановлено обставини, які б вказували на те, що у потерпілого були підстави оговорити засудженого і що його показання є неправдивими.
Таким чином,  зазначені обставини вказують на наявність у діях  ОСОБА_4  складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186  КК України, а саме, як відкритого викрадення чужого майна(грабіж) потерпілого ОСОБА_6 , поєднаного з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров?я потерпілого, вчиненого повторно, що виключає можливість кваліфікації цього діяння як шахрайство.
Отже, зі змісту вироку місцевого суду вбачається, що суд відповідно до вимог ч. 3         ст. 374 КПК України у мотивувальній частині вироку виклав формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, із достатньою конкретизацією встановив і зазначив місце, час, спосіб вчинення злочину, його наслідки.
У вироку суду відповідно до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України наведено докази, на яких ґрунтується висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 , досліджених та оцінених із дотриманням положень ст. 94 КПК України. В основу обвинувального вироку покладені виключно ті докази, які не викликають сумнівів у своїй достовірності.
В свою чергу, суд апеляційної інстанції, залишаючи без задоволення апеляційну скаргу засудженого, в якій останній просив перекваліфікувати його дії з ч. 2 ст. 186 КК України на ч. 1 ст. 190  КК України належним чином перевірив наведені у скарзі доводи, які є аналогічними доводам поданої касаційної скарги, своє рішення належним чином мотивував, зазначивши підстави їх відхилення з наведенням вичерпних відповідей на них.
Крім того, суди прийшли до обгрунтованного висновку про  те, що кваліфікуюча ознака «повторність» по обох злочинах є правильною, оскільки ОСОБА_4  вчинив злочини в період іспитового строку, призначеного вироком Октябрського районного суду м. Полтави від 31 січня 2018  року за вчинення грабежу. А відповідно до примітки 1 ст. 185 КК України повторним вважається злочин, вчинений особою, яка раніше вчинила злочин, передбачений ст. 186 КК України. 
Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
При призначенні  засудженому покарання судами було дотримано вимоги загальних засад призначення покарання, визначених ст. ст. 50, 65 КК України.
Як убачається з наданих суду касаційної інстанції копій судових рішень, суд  першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, обґрунтовуючи висновок щодо виду і розміру покарання ОСОБА_4 врахував його  особу, який раніше судимий та має непогашену судимість за вчинення злочинів, за місцем проживання характеризується посередньо, злочини вчинив в період іспитового строку, збитки потерпілим не відшкодував, відсутність обставин, що пом?якшують покарання, та наявність обставини, що обтяжує покарання. Крім того, суди врахували ступінь тяжкості вчинених ним злочинів, які відносяться до тяжкого злочину та злочину середнього ступеню тяжкості.
Врахувавши всі зазначені  обставини в їх сукупності, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, призначив засудженому  ОСОБА_4 остаточне  покарання в межах санкцій ч. 2 ст. 185 та ч. 2 ст. 186 КК України із застосуванням вимогст. ст. 70, 71 КК України.
Таким чином, призначене ОСОБА_4 покарання відповідає вимогам закону, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_4  і попередження нових злочинів та справедливим.
Інші доводи, викладені в касаційній скарзі не містять вказівки на порушення судом першої або апеляційної інстанцій при розгляді провадження норм кримінального процесуального закону, які ставили би під сумнів обґрунтованість прийнятих рішень.
Таким чином,  кримінальний  закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого.
Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, 
а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України.
Враховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 29 листопада      2019 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 01 липня 2020 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                             ОСОБА_2                                            ОСОБА_3