ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2322/20 Справа № 183/8100/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Сорока О.В. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова  М. Ю.	

Категорія 52   

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 липня 2020 року                                                                 м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді - Петешенкової М.Ю.,
суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,
при секретарі - Пивоваровій А.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 жовтня 2019 року 
у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи - виконавчий комітет Шевченківської районної у місті Дніпрі ради, Піщанська сільська рада Новомосковського району Дніпропетровської області про позбавлення батьківських прав,-

В С Т А Н О В И Л А:

У грудня 2018 року ОСОБА_2  звернулася до суду з вищезазначеним позовом   посилаючись на те, що з 27 квітня 1996 року по 07 грудня 2015 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 . Від шлюбу сторони мають трьох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Через два тижні після народження найменшої дитини, тобто з середини листопада 2011 року шлюбні відносини з відповідачем були припинені через поведінку останнього, а саме постійні образи її та дітей, погрози, розпускання рук, часте знаходження у нетверезому стані, а також умисне паління у житловому приміщенні, де знаходилися старші діти і новонароджена дитина.
На підставі рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області № 2-4753/11 від 05 березня 2012 року, з відповідача на користь позивача стягнуто аліменти на утримання дітей, в тому числі на малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Згідно розрахунку заборгованості за аліментами, станом на 01 грудня 2018 року борг складає 47 351, 96 грн.
Майже з перших днів життя сина ОСОБА_5 , відповідач не цікавився і не цікавиться особистим життям та внутрішнім світом своєї дитини, не проявляє заінтересованості в його подальшій долі, ніколи не цікавився і не цікавиться успіхами дитини, спільно вільний час ніколи не проводить з сином, взагалі не знає, що любить його дитина, чим цікавиться, що дитині подобається, та чого дитина потребує. Навмисно, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду та лікування дитини. Тобто ніякої участі в житті дитини відповідач з квітня 2012 року свідомо не приймав і не приймає.
26 січня 2016 року вона уклала шлюб зі своїм теперішнім чоловіком ОСОБА_7 , який, на відміну від відповідача, дбає про здоров`я, відпочинок, духовний та фізичний розвиток її малолітньої дитини, більш того, син ОСОБА_5 сприймає його саме як батька, свого біологічного батька він не пам`ятає, а тому позбавлення відповідача, який самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, є насамперед способом захисту інтересів її дитини, тому, вона наполягає на позбавленні батьківських прав батька свого сина - ОСОБА_1 , з підстав, визначених ст. 164 СК України.
На підставі вищезазначеного, просить суд позбавити ОСОБА_1 батьківських прав відносно його малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 жовтня 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено. Позбавлено батьківських прав ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , відносно малолітнього сина ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 . Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду мотивовано тим, що ОСОБА_1 свідомо ухиляється від своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини, оскільки ним не було надано беззаперечних доказів про те, що він позбавлений можливості спілкуватися зі своєю дитиною, оскільки останньому відомо про місце проживання дитини, про місце його навчання тощо, однак ніяких активних дій ним не було вжито аж до того часу, поки мати дитини не виявила бажання виїхати на постійне місце проживання з дитиною, та не отримавши дозволу батька звернулася до суду. Саме тому заперечення батька проти позбавлення його батьківських прав суд сприйняв, як маніпулювання такими правами, направленими лише для створення перешкод для виїзду дитини за межі України.
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції належним чином всіх фактичних обставин справи не з`ясував та не надав належної оцінки доводам відповідача, у зв`язку чим дійшов безпідставного висновку про позбавлення його батьківських прав відносно дитини. Суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що він звернувся до Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом про ОСОБА_2 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та встановлення графіку зустрічей, а також той факт, що він оплачував аліменти на утримання дитини, про що свідчать відповідні розписки та квитанції, тобто жодним чином він не ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
29 квітня 2020 року представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_9 подала відзив на апеляційну скаргу, який мотивувала тим, що відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання, не виявляє інтересу до життя дитини, не піклувався про її фізичний стан, духовний розвиток та його здоров`я, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про позбавлення батьківських прав.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову, з наступних підстав. 
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджується, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.
Рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону.
Судом встановлено, що 26 січня 2016 року ОСОБА_2 зареєструвала шлюб з ОСОБА_7 (а.с.7). Сім`я ОСОБА_2 разом з малолітньою дитиною ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 проживає у АДРЕСА_1 . Згідно акту обстеження умов проживання, складеного комісією управління - служби у справах дітей 22 серпня 2018 року (а.с.20), санітарний стан житла, за вказаною адресою задовільний, кімнати мебльовані, у дитини обладнане місце для навчання, у кімнатах комфортно, у дитини є в достатній кількості особисті речі. Вихованням та утриманням дитини займається ОСОБА_2 . Зі слів останньої, батько дитини ОСОБА_1 не приймає участі у вихованні дитини. Вітчим дитини, ОСОБА_7 має намір усиновити ОСОБА_5 . Крім того, родина планує проживати за межами України.
Батько дитини, ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_2 .
Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 березня 2012 року з відповідача на користь позивача стягнуто аліменти на утримання трьох дітей: сина ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , доньку ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 у розмірі Ѕ частки заробітку відповідача, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
За приведеним державним виконавцем розрахунком заборгованості, станом на 01 квітня 2019 року загальна сума заборгованості по аліментам на утримання дітей становить 67 273,27 грн.
Комунальний заклад освіти «Спеціалізована школа №13» ДМР надав характеристику на малолітнього ОСОБА_5 , за змістом якої дитина навчається у школі з першого класу, хлопчик зарекомендував себе як працелюбний, уважний учень, має добрий загальний розвиток, навчанням і вихованням якого займається матуся. Батько ОСОБА_1 за термін навчання у школі на батьківських зборах не був і навчанням сина не цікавився.
Також з січня 2018 року малолітній ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 відвідує секцію позашкільного закладу ГО «ВММО» ОТОГАВА-ДО», його батько ОСОБА_1 ніколи особисто не з`являвся і ніяким іншим чином дитиною не цікавився, що стверджується відповідною довідкою. 
Згідно інформації, наданої виконуючим обов язки завідуючої КЗ «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) №8 «Черемушки» Новомосковської міської ради № 01-13/190 від 06 серпня 2018 року, батько дитини ОСОБА_1 за період відвідування ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 вказаного закладу з 22 жовтня 2015 року по 20 жовтня 2016 року, жодного разу не відвідав дошкільний навчальний заклад, не приходив до дитини для спілкування, не приводив хлопчика до дошкільного закладу. Вихованням ОСОБА_5 займалася мати ОСОБА_2 та ОСОБА_7 .
Згідно інформації, наданої завідуючою Дошкільного навчального закладу №2 «Ластівка» загального розвитку Синельниківської міської ради № 23 від 27 липня 2018 року батько дитини ОСОБА_1 за період відвідування ОСОБА_5 , 31 жовтня 2011 року накродження ДНЗ №2 «Ластівка» з жовтня 2016 року по грудень 2017 року жодного разу в дошкільному закладі не з`являвся, участі у вихованні сина не приймав.
За період проживання дитини на території м.Новомосковська Дніпропетровської області та м.Синельникове Дніпропетровської області, ОСОБА_1 не звертався до Новомосковської міської ради та відповідно до Синельниківської міської ради (органу опіки та піклування) з питання встановлення днів та годин побачень з його малолітнім сином, про що свідчать листи вих. № 1505/0/2-18 від 20 серпня 2018 року, вих. № 01-1/3255 від 17 серпня 2018 року. 
Крім того, відповідач жодного разу не з`являвся в дитячій міській поліклініці за місцем проживання сина та ніяким іншим чином не цікався станом здоров`я дитини.
Показання свідків в судовому засіданні, як зі сторони позивача, так і зі сторони відповідача, доводять суду ту обставину, що майже одразу після народження ОСОБА_12 батьки припинили спільне виховання дитини, яке було обумовлене об`єктивними обставинами: сторони остаточно припинили сімейно-шлюбні відносини. Показання цих свідків, у сукупності з іншими доказами, дають суду підстави для висновку про те, що батько малолітнього ОСОБА_5 до укладення шлюбу позивача з ОСОБА_7 іноді доглядав за дитиною, однак в повній мірі не виконував свої батьківські обов`язки, такі дії ним вчинялися не за його ініціативою, а задля можливості забезпечення його колишній дружині працювати.
За встановлених на засіданні комісії обставин, орган опіки та піклування за місцем проживання малолітньої дитини надав до суду висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 відносно його малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . 
Питання щодо з`ясування думки малолітньої дитини про доцільність позбавлення батьківських прав судом не ставилося, оскільки останній сприймає ОСОБА_7 своїм батьком, про що свідчать перелічені вище докази.
Встановивши вищезазначені обставини, суд першої інстанції дійшов висновку про ухилення батька від виконання своїх батьківських обов"язків, вихованням малолітньої дитини та її утриманням, займається лише мати, тому з урахуванням найкращих інтересів дитини, вважав вимоги такими, що підлягають задоволенню. 
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.
Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України»
від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).
Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
ОСОБА_1 в апеляційній скарзі посилався на відсутність підстав для позбавлення батьківських прав, оскільки його дії, зокрема звернення до суду з позовом про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення графіку зустрічей з дитиною, лише підтверджують факт того, що він жодним чином не ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Зазначив, що всі його дії, є достатнім доказом його наміру виправити життєву ситуацію на краще, він не вчиняв винних дій щодо неучасті у вихованні дитини.
Ухвалюючи рішення про позбавлення відповідача батьківських прав, суд першої інстанції не врахував, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено; належних та допустимих доказів ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, які б були законною підставою для позбавлення його батьківських прав відносно малолітнього сина, позивачем не надано.
За обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, а також наявності конфлікту між колишнім подружжям, які не можуть дійти порозуміння у питаннях виховання спільної дитини, а також те, що батько дитини виявляв намір спілкуватись з сином, проти позбавлення батьківських прав заперечує, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для позбавлення його батьківських прав.
Висновок органу опіки та піклування, згідно якого було визнано за доцільне позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітнього сина, має рекомендаційний характер, та не є обов`язковим для суду (частини 5, 6 статті 19 СК України).
Враховуючи, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, ухвалене судове рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення про відмову в позові.
На підставі положень ст.141 ЦПК України судові витрати зі сплати судового збору за подання позову до суду першої інстанції слід віднести за рахунок позивача та стягнути з позивача на користь відповідача судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1 057,30 грн.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 жовтня 2019 року - скасувати.
У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи - виконавчий комітет Шевченківської районної у місті Дніпрі ради, Піщанська сільська рада Новомосковського району Дніпропетровської області, про позбавлення батьківських прав - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1 057,30 грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: Н.М. Деркач

М.М. Пищида