ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2020 року 
м. Київ
справа № 750/8351/16-а
адміністративне провадження № К/9901/11556/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого судді - Кашпур О.В.,
суддів - Радишевської О.Р., Уханенка С.А., 

розглянув у порядку письмового провадження як суд касаційної інстанції адміністративну справу №750/8351/16-а
за позовом  ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції Чернігівської області про визнання незаконною та скасування постанови 
за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 15 листопада 2016 року, прийняту в складі колегії суддів: головуючого Федотова І.В., суддів Ісаєнко Ю.А., Оксененка О.М.
УСТАНОВИВ:
І. Короткий зміст позовних вимог 
1.          У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Головного територіального управління юстиції Чернігівської області, в якому просив:
-          визнати незаконним закінчення Головним територіальним управлінням юстиції Чернігівської області без виконання рішення судів України у повному обсязі;
-          визнати незаконною та скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження від 22.03.2016 у ВП № 45132342. 
2.          Обґрунтовуючи вимоги, позивач вказував на те, що оскаржувана постанова прийнята відповідачем із порушенням пункту 11 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV (далі - Закон №606-XIV), оскільки виконавче провадження закінчено без фактичного виконання судового рішення.       
ІІ. Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення 
3.          Постановою Деснянського районного суду від 20 вересня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано незаконною та скасовано постанову державного виконавця від 22.03.2016 у ВП № 45132342 про закінчення виконавчого провадження. 
4.          Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції зробив висновок про відсутність у відповідача підстав для закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктом 11 частини першої статті 49 Закону №606-VII.  
5.           Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 15 листопада 2016 року постанову суду першої інстанції скасовано, прийнято нову постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 
6.          Суд апеляційної інстанції не погодився із висновками суду першої інстанції та виходив із того, що виконавче провадження у ВП № 45132342 було закінчено на підставі пункту 11 частини першої статті 49 Закону №606-XIV у зв`язку із неможливістю виконанням судового рішення без участі боржника. Апеляційним судом установлено те, що задля примусового виконання судового рішення державним виконавцем були вчинені всі дії, передбачені статтями 75, 89 Закону №606-VII, а подальше перебування виконавчого листа у державного виконавця не мало б наслідком виконання цього документа. Крім того, суд зазначав про те, що позивач не позбавлений права повторного звернення до виконавчої служби та пред`явлення виконавчого документа до стягнення.                  
ІІІ. Короткий зміст вимог касаційної скарги
5.          Не погоджуючись із постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 15 листопада 2016 року, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, ОСОБА_1 подано касаційну скаргу, в якій позивач просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції.   
7.           Касаційна скарга обґрунтована тим, що судом апеляційної інстанції не надано належну оцінку тим обставинам, що боржником рішення суду виконано лише частково (здійснено перерахунок та нарахування суми пенсії, однак, не виплачено ці кошти), відтак, державний виконавець не мав законних підстав для закінчення виконавчого провадження з огляду на неможливість виконання судового рішення без участі боржника. Крім того, при ухваленні оскаржуваної постанови апеляційним судом необґрунтовано застосовано правові норми Закону №606-VII, який втратив чинність.   
IV. Позиція інших учасників справи
8.          Відповідач скористався своїм процесуальним правом та подав заперечення на касаційну скаргу, в якому просив залишити касаційну скаргу позивача без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін.
V. Рух справи у суді касаційної інстанції
9.          Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження за скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 15 листопада                     2016 року.
10.          30 січня 2018 року вказана касаційна скарга надійшла до Касаційного адміністративного суду в складі Верховного Суду та за результатами автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано для розгляду колегії суддів у складі: Бевзенку В.М. (головуючому судді), Шарапі В.М., Данилевич Н.А.
11.          За результатом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано 23 квітня 2020 року для розгляду колегії суддів у складі: Кашпур О.В. (головуючого судді), Радишевській О.Р., Уханенку С.А. на підставі розпорядження  в.о. заступника керівника  апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду Н.Деревицької від 23 квітня                  2020 року №648/0/78-20. 
12.          Ухвалою Касаційного адміністративного суду в складі Верховного Суду від                     24 квітня 2020 року справу прийнято до провадження. 
13.          Ухвалою Касаційного адміністративного суду в складі Верховного Суду від             14 липня 2020 року справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження на 16 липня 2020 року.
VI. Стислий виклад обставин, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій
13.          Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій та вбачається з матеріалів справи, державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області 16.10.2014 відкрито виконавче провадження ВП № 45132342 щодо виконання виконавчого листа від 17.09.2014 №2-а/2506/18/12. Вказаний виконавчий лист виданий Деснянським районним судом м. Чернігова щодо зобов`язання управління Пенсійного фонду України у м.Чернігові здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 , відповідно до вимог статей 50, 54   Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»   з 19.06.2011 року по 22.07.2011 року з урахуванням вже виплачених сум.

14.          У листі від 23.10.2014 Управління Пенсійного фонду України у м.Чернігові зазначено про те, що на виконання постанови від 16.10.2014 ВП № 45132342 здійснено нарахування у розмірі 3667,62 грн, що включено у додаткові списки та буде виплачено при умові фінансування коштів з державного бюджету України для виплати за рішеннями судів.

15.          Державним виконавцем було направлено до суду подання про зміну способу та порядку виконання рішення Деснянського районного суду м. Чернігова, у задоволенні якого відмовлено ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 26.11.2014.

16.          З огляду на невиконання рішення суду без поважних причин державним виконавцем 18.03.2015 накладено на управління Пенсійного фонду України у м.Чернігові штраф в сумі 680 грн відповідно до статей 11, 89 Закону № 606-XIV.

17.          За невиконання відповідачем рішення суду повторно державним виконавцем 30.03.2015 прийнято постанову у ВП № 45132342 про накладення на боржника штрафу в розмірі 1360,00 грн, згідно з вимогами статей 11, 89 Закону № 606-VII.

18.          Крім того, 30.03.2015 державним виконавцем направлено до Чернігівського міського відділу міліції УМВС України в Чернігівській області подання про притягнення посадових осіб управління Пенсійного фонду України у м.Чернігові до кримінальної відповідальності за статтею 382 Кримінального кодексу України.

19.          Керуючись пунктом 11 частини першої статті 49 Закону № 606-XIV, 22 березня 2016 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 45132342 з причин неможливості виконання рішення без участі боржника.
20.           Зазначені обставини послугували підставою для звернення ОСОБА_1 до суду із позовом за захистом порушених, на його думку, прав та інтересів. 
VIІ. Джерела права й акти їхнього застосування  
21.           Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року №460-ІХ (у редакції, яка діє з 08 лютого           2020 року).  
Пункт 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення». Установити, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
19.          Кодекс адміністративного судочинства України (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року до 08 лютого 2020 року).
Частина третя статті 3. Провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.  
Частина друга статті 9. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. 
Статтею 14 КАС України      (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) установлено, що судові рішення, зокрема постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання на всій території України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
20.          Конституція України від 28 червня 1996 року (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). 
Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
21.          Закон України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року             №606-XIV (далі - Закон № 606-XIV; у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). 
Відповідно до статті 1 виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).
Статтею 11 передбачено, що державний виконавець зобов`язаний вжити передбачених цим законом заходів з примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Згідно зі статтею 5 державний виконавець здійснює необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (виконавчий документ), у спосіб і порядок, визначений виконавчим документом.
За змістом статті 76 передбачено, що після відкриття виконавчого провадження по виконавчому документу, який зобов`язує боржника вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, державний виконавець відповідно до статті 24 вказаного Закону визначає йому строк добровільного виконання рішення. У разі невиконання без поважних причин цих вимог державний виконавець застосовує до боржника штрафні санкції чи інші заходи, передбачені законодавством, і призначає новий строк виконання.
Відповідно до пункту 11 частини першої статті 49 виконавче провадження підлягає закінченню у разі повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому ч. 3 ст. 75 цього Закону.
За частиною третьою статті 75 що у разі, якщо виконати рішення без участі боржника неможливо, державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до ст. 89 цього Закону та вносить подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення   боржника до відповідальності згідно із законом, після чого виносить постанову про закінчення виконавчого провадження, яка затверджується начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, і повертає виконавчий документ до суду чи іншого органу (посадової особи), що його видав.
У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин державний виконавець у тому ж порядку накладає на   нього штраф у подвійному розмірі та звертається до правоохоронних органів з поданням (повідомленням) про притягнення боржника до кримінальної відповідальності відповідно до закону (стаття 89 Закону № 606-XIV).
Частиною першою статті 36 визначено, що за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, державний виконавець за власною ініціативою чи за заявою сторін, а також самі сторони мають право звернутися до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання, а також про встановлення або зміну способу і порядку виконання.
Згідно з частиною першою статті 38 встановлено право державного виконавця зупинити виконавче провадження, зокрема, у разі звернення державного виконавця до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про роз`яснення рішення, що підлягає виконанню, про відстрочку або розстрочку виконання, а також про встановлення чи зміну способу і порядку виконання.
За приписами частини п`ятої статті 39 після усунення обставин, які стали підставою для зупинення виконавчого провадження, державний виконавець протягом трьох днів з моменту, коли йому стало про це відомо, зобов`язаний своєю постановою поновити виконавче провадження за власною ініціативою або за заявою стягувача. Копії постанови надсилаються сторонам у триденний строк.
VІІІ. Позиція Верховного Суду 
22.           Аналізуючи вищенаведені положення законодавства та обставини справи, а також надаючи оцінку правильності застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд виходить із такого.   
23.          Предметом спору у цій справі є законність постанови державного виконавця щодо закінчення виконавчого провадження з підстав її невідповідності вимогам      Закону України «Про виконавче провадження».
24.          З системного аналізу наведених правових норм вбачається,      що державний виконавець зобов`язаний вчинити всі заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання судового рішення. Прийняттю державним виконавцем постанови про закінчення виконавчого провадження мають передувати певні дії відносно боржника, послідовність яких визначена      Законом №606-XIV. 
25.          Отже, лише після здійснення всіх необхідних заходів, спрямованих на примусове виконання рішення суду, державний виконавець має можливість винести постанову про закінчення виконавчого провадження.
26.          Відповідно до      статті 89 Закону №606-XIV      у разі невиконання без поважних причин у встановлений державним виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі державний виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу від десяти до двадцяти            неоподатковуваних            мінімумів доходів громадян; на посадових осіб - від двадцяти до сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; на боржника - юридичну особу - від сорока до шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання. У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин державний виконавець у тому ж порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до правоохоронних органів з поданням (повідомленням) про притягнення боржника до кримінальної відповідальності відповідно до закону.
27.          Відповідно до зазначеної норми, накладення на боржника повторного штрафу та звернення до правоохоронних органів з поданням (повідомленням) про притягнення боржника до кримінальної відповідальності визначено наслідком повторного невиконання боржником без поважних причин рішення суду, за яким боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії. Однак звернення з таким повідомленням до правоохоронних органів не є підставою для висновку про те, що державним виконавцем вжито всіх можливих заходів для виконання рішення суду та встановлено неможливість його виконання.
28.          Отже, направлення повідомлення про притягнення до кримінальної відповідальності боржника у порядку ст. 89      Закону України «Про виконавче провадження»      не є єдиною останньою дією після вчинення державним виконавцем усіх можливих дій з виконання рішення суду, після якої державний виконавець повинен винести постанову про закінчення виконавчого провадження, а свідчить лише про вжиття ним передбачених      Законом      заходів щодо повідомлення уповноважених органів про невиконання обов`язкового рішення суду.
29.           Статтею 14 КАС України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) установлено, що судові рішення, зокрема постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання на всій території України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
30.          З системного аналізу норм законодавства випливає, що державний виконавець зобов`язаний вчинити всі заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання судового рішення. Прийняттю державним виконавцем постанови про закінчення виконавчого провадження мають передувати певні дії відносно боржника, послідовність яких визначена Законом №606-XIV. Отже, лише після здійснення всіх необхідних заходів, спрямованих на примусове виконання рішення суду, державний виконавець має можливість винести постанову про закінчення виконавчого провадження.
31.             Аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду від 18.06.2019 у справі №826/14580/16, 14.05.2020 у справі 408/7181/16-а, від 31.10.2019 у справі №806/1918/17.
32.          Отже, правильними є висновки суду першої інстанції про те, що приймаючи оскаржувану постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 11 ч. 1      ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», з посиланням на те, що виконати рішення без участі боржника неможливо, дії та рішення відповідача є такими, що не ґрунтується на вимогах закону.
33.             У процесі виконання судового рішення державним виконавцем не було вчинено всіх залежних від нього дій, ним не з`ясовано, які дії вчинялися безпосередньо боржником щодо виконання судового рішення.
34.          Відповідно до змісту оскаржуваної постанови від 22 березня 2016 року виконавче провадження було закінчено не у зв`язку з неможливістю виконати рішення без участі боржника, як передбачено частиною третьою      статті 75 Закону №606-XIV, а саме у зв`язку із вжиттям державним виконавцем заходів примусового виконання рішення суду, визначених вказаною статтею.
35.          В зв`язку з вищевикладеним, Суд приходить до висновку про те, що державним виконавцем не було вжито всіх можливих та необхідних заходів щодо виконання судового рішення та не було законних підстав для закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених п. 11 ч. 1      ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження».
36.           Ураховуючи наведене колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновком суду першої інстанції про скасування постанови про закінчення виконавчого провадження від 22.03.2016 у ВП № 45132342.
37.          Зважаючи на те, що судом першої інстанції ухвалене законне та обґрунтоване рішення, помилково скасоване судом апеляційної інстанції, колегія суддів Верховного Суду відповідно до статті 352  Кодексу адміністративного судочинства України уважає за необхідне скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі постанову суду першої інстанції.
IХ. Судові витрати
38.          Судові витрати не розподіляються.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 352, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду
п о с т а н о в и в :
1.          Касаційну скаргу ОСОБА_1  задовольнити.
2.          Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 15 листопада 2016 року в справі №750/8351/16-а скасувати.
3.          Постанову Деснянського районного суду від 20 вересня 2016 року у справі №750/8351/16-а залишити в силі.
4.          Судові витрати не розподіляються.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий:                                                                      О. В. Кашпур          
Судді:                                                                                 О.Р. Радишевська
                                                                                          С.А. Уханенко