П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №  240/11030/19 
Головуючий у 1-й інстанції:  Майстренко Н.М. 
          Суддя-доповідач:  Граб Л.С. 

19 серпня 2020 року
м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Граб Л.С. 
суддів:  Сторчака В. Ю.  Іваненко Т.В. 
за участю: секретаря судового засідання: Шпикуляка Ю.В.
позивача: ОСОБА_1     

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу  Управління Державної казначейської служби України у м. Житомирі Житомирської області  на  рішення   Житомирського окружного адміністративного суду  від  17 грудня 2019 року   у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Державної казначейської служби України у м. Житомирі Житомирської області, за участю третьої особи на стороні відповідача-Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про  стягнення коштів, 
В С Т А Н О В И В :
В жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Управління Державної казначейської служби України у м. Житомирі Житомирської області, за участю третьої особи на стороні відповідача-Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, в  якому просила стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 шляхом списання з  рахунку Державної казначейської служби України 51334,86 грн. шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2019 року позов задоволено:
-стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1  шляхом списання з відповідно рахунку Державної казначейської служби України 51334,86 грн. шкоди завданої законом, що визнаний неконституційним.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до  невірного вирішення справи, подав апеляційну скаргу.
В обгрунтуванні апеляційної скарги зазначено, що положення  статті 1175 ЦК України   підлягають застосуванню тільки у випадках, коли нормативно-правовий акт органу державної влади визнається незаконним і скасовується. У разі коли закони чи інші нормативно-правові акти або їх окремі положення визнаються Конституційним Судом України неконституційними та у зв`язку з цим втрачають чинність, вказана норма  застосуванню не підлягає.
25.02.2020 від ОСОБА_1 через канцелярію суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання вказала, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм матеріального права, при повному та всебічному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, в зв`язку з чим просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
25.02.2020 від  ГУ ПФУ в Житомирській області надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому останнє зазначило, що відшкодування шкоди у разі визнання судом незаконними дій чи рішень будь-якого органу державної влади, повинно здійснюватися за рахунок держави, а саме-за рахунок коштів Державного бюджету України, а отже вимога позивача про стягнення коштів з відповідача є правомірною. 
В судовому засіданні позивач заперечила стосовно задоволення апеляційної скарги і просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Представники відповідача та третьої особи, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився.
У відповідності до вимог  ч.2 ст.313 КАС України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного. 
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 є суддею у відставці, з 22.09.2016 перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Житомирській області та отримує щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці. 
В період з 01.09.2016 по 28.02.2018 з довічного грошового утримання  позивача утримано податок з доходів фізичних осіб в розмірі 51334,86 грн. та військовий збір в розмірі 3948,87 грн. відповідно  до абз.1  пп. 164.2.19  п. 164.2 ст. 164  Податкового кодексу України (далі ПК України). 
Рішенням №1-р/2018 від 27.02.2018 Конституційного Суду України  визнано положення абз.1 пп.164.2.19  п.164.2 ст.164 ПК України щодо оподаткування щомісячного довічного грошового утримання суддів таким, що не відповідає ч. 1  ст. 126 Конституції України. 
ОСОБА_1 , вважаючи, що правовою нормою, яка визнана неконституційною їй завдано  майнову шкоду,  звернулася до суду з даним позовом.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що шкода завдана утриманням податку з щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 має бути відшкодована державою, шляхом списання коштів з рахунків держказначейства.
Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи дотримання судом першої інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ним норм матеріального права, колегія суддів вказує на наступне.
Частиною другою  статті 19 Конституції України  регламентовано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
За змістом пп.  162.1.1. п.162.1  ст.162 ПК України  (у редакції чинній на момент призначення позивачу довічного грошового утримання) платником податку є зокрема: фізична особа- резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи. 
Об`єктом оподаткування збору є доходи, визначені п.163.1  ст.163 ПК України, тобто доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання). Ставка податку на доходи фізичних осіб становить 15 відсотків об`єкта оподаткування щодо доходів.
Відповідно до п.  164.1  ст.164  ПК України базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом. Загальний оподатковуваний дохід-будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.
Згідно підпункту  164.1.1  статті  164 ПК України  загальний оподатковуваний дохід складається з доходів, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання), доходів, які оподатковуються у складі загального річного оподатковуваного доходу, та доходів, які оподатковуються за іншими правилами, визначеними цим Кодексом.
Перелік доходів, які включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку визначені п.  164.2  ст.  164 ПК  України.
Законом України від 28.12.2014 №71-VIII "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи", який набрав чинності з 01.01.2015,   підпункт 164.2.19 ПК України  викладено в наступній редакції: "суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує три розміри мінімальної заробітної плати (у розрахунку на місяць), встановленої на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати". 
Статтею 7 Закону України № 80 від 28.12.2014 "Про Державний бюджет на 2015 рік"  у 2015 році мінімальну заробітну плату встановлено у місячному розмірі: з 1 січня - 1218 грн.
Відтак, відповідно до положень підпункту 164.2.19 пункту  164.2  статті  164 ПК України, базою оподаткування у 2015 році були суми пенсій або щомісячного довічного грошового утримання у частині, що перевищує 3654 грн. на місяць.
В подальшому, згідно внесених  Законом України від 02.06.2016 № 1411-VIII "Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо звільнення від оподаткування пенсій"  до підпункту  164.2.19  пункту  164.2  статті  164 ПК України  змін, базою оподаткування ПДФО стали суми пенсій або щомісячного довічного грошового утримання у частині, що перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), встановленого на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення.
Статтею 38 ПК України  передбачено, що виконанням податкового обов`язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов`язань у встановлений податковим законодавством строк. Сплата податку та збору здійснюється платником податку безпосередньо, а у випадках, передбачених податковим законодавством, - податковим агентом, або представником платника податку.
П.164.3. ст.164  цього  Кодексу унормовано, що при визначенні бази оподаткування враховуються всі доходи платника податку, отримані ним як у грошовій, так і не грошовій формах.
Також, пунктом 16-1 Підрозділу 10 "Інші перехідні положення" ПК України  встановлено, що тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір. Платниками збору є особи, визначені пунктом  162.1  статті  162  цього  Кодексу. Об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені  статтею 163 цього Кодексу. Ставка збору становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту.
Як слідує з матеріалів справи, довічне грошове утримання позивача у спірний період становило понад десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, у зв`язку з чим з останньої органом пенсійного фонду правомірно  утримувалось у частині такого перевищення ПДФО (15%) та військовий збір (1,5%). 
27 лютого 2018 року Конституційний Суд України ухвалив рішення у справі №1-6/2018, яким визнано таким, що не відповідає  Конституції України  (є неконституційним), положення абзацу першого підпункту  164.2.19  пункту  164.2  статті  164 Податкового кодексу України, яким передбачено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), встановленого на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати.
Так, Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення абзацу першого підпункту  164.2.19  пункту  164.2 статті  164 Податкового кодексу України, яким запроваджено оподаткування пенсій певних категорій (груп) пенсіонерів, суперечить  статті 46 Конституції України.
За положеннями  статті 152 Конституції України, закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають  Конституції України  або якщо була порушена встановлена  Конституцією України  процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.
Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Відповідно до  статті 91 Закону України від 13.07.2017 №2136-VIII "Про Конституційний Суд України", закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
З резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 27.02.2018 слідує, що положення абзацу першого підпункту  164.2.19  пункту  164.2  статті  164 Податкового кодексу України  визнане неконституційним і втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.
Таким чином, фактичне оподаткування щомісячного довічного грошового утримання суддів припинено з 27.02.2018, тобто з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення у справі №1-6/2018.
В той же час, в період з з 01.009.2016 по 28.02.2018 положення абзацу першого підпункту  164.2.19  пункту  164.2  статті  164 ПК України  були чинними, а отже підлягали застосуванню. Відтак, відповідні відрахування з довічного грошового утримання позивача у спірний період, були здійсненні відповідно до вимог чинного у цей період законодавства.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.05.2018 у справі №755/3939/15-а (касаційне провадження К/9901/1250/18), від 24.10.2018 у справі №552/1027/15-а (касаційне провадження К/9901/1477/18), від 20.11.2018 у справі у справі №825/552/18 (касаційне провадження К/9901/53744/18), від 05.12.2018 у справі №453/686/15-а (касаційне провадження К/9901/6794/18), від 16.04.2019 у справі №318/2132/14-а (2а/318/97/2014), від 16.05.2019 року у справі №336/5032/15-а (касаційне провадження                            2-а/336/117/2015).
Між тим, позивач вважає, що в результаті прийняття Верховною Радою Закону України від 02.06.2016 № 1411-VIII "Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо звільнення від оподаткування пенсій", останній нанесено матеріальну шкоду  в розмірі 51334,86 грн.(утримання ПДФО (15%)  за період з 01.09.2016 по 28.02.2018), яка повинна бути їй відшкодована в порядку ст.1175 ЦК України, шляхом списання з відповідного рахунку Державного казначейського органу.
Відповідно до ч.ч. 1 та 2   ст. 55 Конституції України   права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Крім того, частиною 5 ст. 55 Конституції України гарантовано, що кожен має право після використання всіх національних засобів юридичного захисту звертатися за захистом своїх прав і свобод до відповідних міжнародних судових установ чи до відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна.
Ст. 56 Конституції України  регламентовано, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. 
Частиною 3 статті 158 Конституції України закріплено, що матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.
В свою чергу, Цивільний кодекс України визначає підстави відповідальності за завдану майнову шкоду.
Так, шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів (стаття 1175 Кодексу).
В силу положень ч. ч. 1 та 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Отже, поняття "збитки" передбачає й упущену вигоду, під якою розуміються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено.
За загальними положеннями про відшкодування шкоди майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. (частина 1 статті 1166 ЦК України).
На думку позивача, внаслідок визнання неконституційним положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 ПК України відбулося порушення її права на отримання очікуваних доходів у вигляді частини оподаткованих пенсійних виплат у загальній сумі 51334,86 грн.
В той же час, колегія суддів зазначає, що при обчисленні розміру упущеної вигоди (неодержаного прибутку) має значення достовірність (реальність) тих доходів, які потерпіла особа передбачала отримати за звичайних умов цивільного обороту. Обов`язок з доведення розміру тих доходів, яких особа отримала б у випадку не посягання на її право, покладається на цю особу.
ОСОБА_1 вважає, що шкода, завдана їй прийняттям закону, який визнано неконституційним є підставою для стягнення коштів з Державного бюджету України відповідно до ст. 1175 ЦК України.
Проте, визнання Конституційним Судом України окремих положень закону неконституційними не вважається тотожним визнанню нормативно-правового акту незаконним.
Так, визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування врегульовано в статті 21 ЦК України.
В частині 2 цієї статті Кодексу зазначено, що суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
Також слід зауважити, що положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 ПК України в судовому порядку судом не визнані незаконними та не скасовані.
В свою чергу положення статті 1175 ЦК України підлягають застосуванню тільки у випадках, коли нормативно-правовий акт органу державної влади визнається незаконним і скасовується.
Враховуючи зазначене, оподаткована сума щомісячних пенсійних виплат позивача не може вважатися збитками у розумінні статті 22 ЦК України.
Крім того, в силу приписів ч. 1 ст. 25 Бюджетного кодексу України  державна казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.
Згідно із частиною 1  статті 43 Бюджетного кодексу України  при виконанні державного бюджету і місцевих бюджетів застосовується казначейське обслуговування бюджетних коштів. Державна казначейська служба України, діяльність якої спрямовується і координується через Міністра фінансів України, забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України.
Казначейське обслуговування бюджетних коштів передбачає:
1) розрахунково-касове обслуговування розпорядників і одержувачів бюджетних коштів, а також інших клієнтів відповідно до законодавства;
2) контроль за здійсненням бюджетних повноважень при зарахуванні надходжень бюджету, взятті бюджетних зобов`язань розпорядниками бюджетних коштів та здійсненні платежів за цими зобов`язаннями;
3) ведення бухгалтерського обліку і складання звітності про виконання бюджетів з дотриманням національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку;
4) здійснення інших операцій з бюджетними коштами.
Відповідно до частини 1 та 2  статті 22 Бюджетного кодексу України  за обсягом наданих повноважень розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня.
Головними розпорядниками бюджетних коштів можуть бути виключно:
- за бюджетними призначеннями, визначеними законом про Державний бюджет України, - установи, уповноважені забезпечувати діяльність Верховної Ради України, Президента України, Кабінету Міністрів України в особі їх керівників; міністерства, Національне антикорупційне бюро України, Конституційний Суд України, Верховний Суд, вищі спеціалізовані суди, Вища рада правосуддя та інші органи, безпосередньо визначені  Конституцією України, в особі їх керівників, а також Державна судова адміністрація України, Національна академія наук України, Національна академія аграрних наук України, Національна академія медичних наук України, Національна академія педагогічних наук України, Національна академія правових наук України, Національна академія мистецтв України, інші установи, уповноважені законом або Кабінетом Міністрів України на реалізацію державної політики у відповідній сфері, в особі їх керівників;
- за бюджетними призначеннями, визначеними рішенням про бюджет Автономної Республіки Крим, - уповноважені юридичні особи (бюджетні установи), що забезпечують діяльність Верховної Ради Автономної Республіки Крим та Ради міністрів Автономної Республіки Крим, а також міністерства та інші органи влади Автономної Республіки Крим в особі їх керівників;
- за бюджетними призначеннями, визначеними іншими рішеннями про місцеві бюджети, - місцеві державні адміністрації, виконавчі органи та апарати місцевих рад (секретаріат Київської міської ради), структурні підрозділи місцевих державних адміністрацій, виконавчих органів місцевих рад в особі їх керівників. Якщо згідно із законом місцевою радою не створено виконавчий орган, функції головного розпорядника коштів відповідного місцевого бюджету виконує голова такої місцевої ради.
Аналіз вищезазначених правових норм дає підстави для висновку, що Державна казначейська служба України не є розпорядником бюджетних коштів, а здійснює списання коштів з рахунків, на яких обліковуються кошти Державного бюджету України та місцевих бюджетів, за рішенням, яке було прийняте державним органом.
Враховуючи вищезазначене колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції, що сплачений податок з доходів фізичних осіб є шкодою на відшкодування збитків, завданою органом Державної казначейської служби в результаті порушення  цивільного права позивача, оскільки відповідач лише здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів а не є їх розпорядником, про цьому останній не порушував права позивача.
Відповідно до  ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України  рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Разом з тим, ЄСПЛ у п.36 по справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), №37801/97 від 1 липня 2003 року зазначив, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п.30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року).
Згідно з практикою ЄСПЛ, зокрема, в рішенні по справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, п. 29).
Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору не в повному обсязі дослідив фактичні обставини справи та не надав їм належної правової оцінки.
В той же час,  доводи, наведені апелянтом  свідчать про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.
У силу п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно зі ст.317 КАС України  підставами для скасування судового рішення суду першої  інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення зокрема є, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що необхідно скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти  нову постанову про  задоволення позову.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 313, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу Управління Державної казначейської служби України у м. Житомирі Житомирської області задовольнити  повністю.
Рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Державної казначейської служби України у м. Житомирі Житомирської області, за участю третьої особи на стороні відповідача-Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про стягнення коштів скасувати.
Прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову   ОСОБА_1 , відмовити.     
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України. 

Постанова суду складена в повному обсязі  20 серпня 2020 року.

Головуючий	 	 	Граб Л.С.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Сторчак В. Ю.    Іваненко Т.В.