22-ц/804/2238/20 
                                                                                266/5942/19 
                                               
Головуючий у 1 інстанції Шишилін О.Г.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

      28 липня 2020 року Донецький апеляційний суд  у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

                   Головуючого суді Принцевської В.П.
                   суддів Мальцева Є.Є., Лопатіної М.Ю.
                   секретар Сидельнікова А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 та представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Довженко Валерія Івановича на рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 12 травня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання батьківства, стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, третя особа - Орган опіки та піклування Маріупольської міської ради,        

В С Т А Н О В И В:
   
      Позивач 09.09.2019 року звернувся до суду із позовом до відповідача про визнання батьківства, стягнення аліментів та зміну розміру стягуваних аліментів на утримання неповнолітньої дитини, які на підставі ухвали суду від 27.09.2019 р. були роз`єднані в самостійні провадження, а в подальшому на підставі ухвали суду від 12.05.2020 р. об`єднані в одне провадження. 
       В обґрунтування позовних вимог позивачка посилалась на те, що сторони з 01.12.2011 р. по 02.04.2014 р. перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний на підставі рішення суду. Під час шлюбу у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а після розірвання шлюбу в них народився ще один син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відомості про батька якого були записані відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України. Оскільки батьком дитини фактично є відповідач, який добровільно визнати походження дитини від нього, як батька дитини не бажає просила суд визнати батьківство та стягнути на її користь на утримання малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти в розмірі 4000 грн. щомісяця до повноліття дитини з індексацією. 
       Крім того позивачка звернулася до суду із позовом до відповідача про зміну розміру стягуваних аліментів на утримання неповнолітньої дитини, вказуючи на те, що рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя від 25.03.2013 року з ОСОБА_2 на її користь стягнуті аліменти на утримання дитини, сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1000 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Відповідач є моряком дальнього плавання за контрактом, його прибуток має мінливий характер, але за період часу з 2015-2019 роки він неодноразово отримував послуги з працевлаштування на роботу за кордоном. За період з 31.05.2018 року по 10.03.2019 р. працював матросом 1-го класу з базовою заробітною платою 1078,45 доларів США на місяць. Вважає, що на сьогоднішній день сума стягуваних аліментів є недостатньою для матеріального утримання дитини, тому просила збільшити розмір аліментів та стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 4000 грн. з індексацією аліментів відповідно до закону. 

        Рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 12 травня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання батьківства, стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини, збільшення розміру аліментів задоволено частково. 
         Визнано ОСОБА_2 батьком малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що внесено відомості до актового запису №139 від 21 квітня 2015 року про народження зробленого Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області. 
        Стягнуто з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 на утримання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 1500 грн. щомісяця, з подальшою індексацією відповідно до закону, починаючи з 09 вересня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття. Допущено негайне виконання рішення в межах суми платежу аліментів за один місяць. 
         Змінено розмір аліментів, стягнутих рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя №266/1068/14-ц від 25.03.2014 р. шляхом стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання дитини, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 1500 гривень щомісяця, з подальшою індексацією відповідно до закону з моменту набрання рішенням законної сили і до досягнення дитини повноліття. 
        Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в сумі 768,40 грн. за вимоги майнового характеру (аліментів). Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий в розмірі 384,20 грн. (50 відсотків) за вимоги про визнання батьківства. Повернуто ОСОБА_1 з державного бюджету 50 відсотків  судового збору в розмірі  384,20 грн. сплаченого при поданні позову за вимоги про визнання батьківства. 
        В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. 
  
             З вказаним рішенням не погодилась позивачка ОСОБА_1 і оскаржила його в апеляційному порядку. Посилалась на те, що суд ухвалив рішення з порушенням вимог процесуального і матеріального Закону. Просила змінити рішення суду в частині розміру аліментів, стягнутих на утримання малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , і стягнути аліменти в розмірі 4000 грн. щомісячно до повноліття дитини з подальшою індексацією відповідно до закону, а також в частині визначення розміру аліментів стягнутих на утримання малолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і стягнути аліменти в розмірі 4000 грн. щомісячно до повноліття дитини з подальшою індексацією відповідно до закону. 
             З вказаним рішенням також не погодився ОСОБА_2 і тому, його представник - адвокат Довженко В.І.  оскаржив це рішення в апеляційному порядку. Він посилався на те, що суд ухвалив рішення з порушенням вимог процесуального і матеріального Закону. Він не погоджується з періодом стягнення аліментів на утримання сина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Вважає, що суд помилково визначив стягнення вказаних аліментів починаючи з дня пред`явлення позову з 09.09.2019 року, тому що на той час позивачка ще перебувала в статусі матері - одиначки, а батьком сина - ОСОБА_5 , відповідач визнаний рішенням суду від 12 травня 2020 року. Також відповідач вважає, що суд не ухвалив рішення про відкликання виконавчого листа, виданого на підставі рішення Приморського районного суду м. Маріуполя №266/1068/14-ц від 25.03.2014 року і тому, в майбутньому може статися, що з відповідача будуть стягуватися аліменти на утримання сина ОСОБА_6 на підставі двох виконавчих листів.  

          В судовому засіданні представник позивачки повністю підтримав доводи своєї апеляційної  скарги і просив її задовольнити, а також заперечував проти задоволення апеляційної скарги відповідача в частині ухвалення рішення про відкликання  виконавчого листа, виданого на підставі рішення Приморського районного суду м.Маріуполя №266/1068/14-ц від 25.03.2014 року.
          Позивачка до суду не з`явилася, повідомлена про час і місце судового засідання належним чином.

         Представник відповідача в судовому засіданні повністю підтримав доводи своєї апеляційної скарги і просив її задовольнити, а також заперечував проти задоволення апеляційної скарги позивачки.
         Відповідач до суду не з`явився, повідомлений про час і місце судового засідання належним чином.

         Представник третьої особи - Органа опіки та піклування Маріупольської міської ради, до суду не з`явився, повідомлений про час і місце судового засідання належним чином. 

          Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін по справі, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає необхідним залишити без задоволення апеляційні скарги позивачки і відповідача з наступних підстав.

Згідно із статтею 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.
Відповідно до ч.1 ст. 206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. 
Відповідно до п. п. 20 п. 1 Розділу ІІІ Правил реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року № 52/2 з відповідними змінами, при вирішенні судом спорів про визнання батьківства, материнства, оспорювання батьківства чи материнства, встановлення фактів батьківства та материнства зміни до актових записів про народження вносяться відповідно до законодавства, яке регулює порядок внесення змін до актових записів цивільного стану.
Відповідно до п. 2.13.1 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, які затверджено наказом Міністерства юстиції України 12.01.2011 96/5 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 14 січня 2011 р. за N 55/18793, рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану.
Відповідно до п. 2.16.4. Розділу II Правил на підставі рішення суду про визнання батьківства (материнства) в актовому записі про народження змінюються відомості про батька та вносяться пов`язані з цим інші зміни згідно із зазначеними в рішенні суду.

Судом правильно встановлено та не заперечується сторонами, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували з 01.12.2011 року в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано на підставі рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 02.04.2014 року.
ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, 21.04.2015 року, актовий запис № 139. У графі «батько» записаний ОСОБА_2 .
При цьому інформація про батька була зазначена зі слів матері згідно ч. 1 ст. 135 СК України, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.
Таким чином сторони на момент народження дитини ОСОБА_5 не перебували у зареєстрованому шлюбі. 
Виходячи зі змісту заяви відповідача  він вважає себе фактичним батьком дитини ОСОБА_5 , наголошує на добровільному визнанні свого батьківства. 
Враховуючи, що сторони є колишнім подружжям та визнання відповідачем вказаних позовних вимог, суд дійшов правильного висновку, про наявність правових підстав для встановлення батьківства відповідача, у зв`язку з чим позов в цій частині підлягає задоволенню.

            Згідно з вимогами статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
            Апеляційний суд перевірив доводи апеляційних скарг позивачки і відповідача та дійшов висновку, що вони є безпідставними. 

Згідно з частиною другою статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Стаття 51 Конституції України визначає, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.
Статтею 8 Закону України "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Відповідно ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.
Відповідно до ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.
Згідно ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Згідно з ч.1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка дружини, батьків, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Матеріальне становище сторін суд визначає, виходячи з вартості приналежного їм майна, рівня доходів, а також величини витрат, які вони здійснюють на утримання себе й членів своєї сім`ї.
Згідно ч.1 ст.183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом, а відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону.
Крім того, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення (ч.1ст. 184 СК України).
При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень ст. 182 СК України, так і положень ст.ст.183,184 СК України.

Відповідач фактично свій обов`язок по утриманню дитини ОСОБА_5 визнав, але не погодився із розміром аліментів про який просить позивачка, вказуючи на те, що його реальні доходи не дозволяють виплачувати аліменти в розмірі 4000 грн. щомісяця на одну дитину. Представник відповідача в судовому засіданні вказав на часткове визнання позову, не заперечував проти стягнення аліментів в розмірі 1250 грн. 
Як вбачається зі справи, обґрунтовуючи свої вимоги про стягнення з ОСОБА_2   аліментів на утримання сина ОСОБА_5 , якому на час вирішення спору виповнилося 5 років, позивач посилається на те, що  відповідач протягом 2015-2019 років працював на роботі за кордоном на посаді матроса 1 класу, отримував заробітну плату в доларах США, зокрема в період часу з 31.05.2018 року по 10.03.2019 року його базова заробітна плата складала 1078,45 доларів США на місяць, а загалом за всі ці роки заробіток відповідача за період знаходження його у рейсі, як моряка, перебільшує 20 000 доларів США і визначення аліментів у твердій грошовій сумі в розмірі 4000 грн. буде максимально забезпечувати гармонійний розвиток дитини.
В судовому засіданні представник відповідача зазначив, що дійсно раніше відповідач працював моряком, але з березня 2019 р. відповідач не працює на суднах іноземних судновласників, а був працевлаштований до  ФОП ОСОБА_7   і з 28.10.2019 р. отримував заробітну плату в розмірі 4300 грн. Крім того відповідач сплачує аліменти на старшу дитину 1000 грн. щомісяця. 
В судовому засіданні представник позивача зазначив, що працевлаштування відповідача на посаді водія тривало всього два місці, станом на день розгляду справи він звільнений і не працює водієм, однак він навчається за власний кошт у морській академії, що свідчить про намір відповідача продовжити працювати моряком. 

    Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
     Згідно зі ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
      Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зі справи вбачається, що за даними  ЧП «БАРК МАРИН» від 15.08.2019 р. ОСОБА_2 , приватним підприємством «Барк Марін» були надані послуги працевлаштування, на посаді матроса першого класу на судні під іноземним прапором два контракти та фактично відпрацював з 1 листопада 2015 р. по 3 липня 2016 р. та з 27 вересня 2016 р. по 16 травня 2017 року, що підтверджується контрактами.
Згідно даних наданих ПП «Адріатіко Маріуполь» від 21.08.2019 №61 ОСОБА_2 , однократно надавалися послуги з працевлаштування на роботу за кордоном на період з 31.05.2018 року по 10.03.2019 року у якості матроса 1-го класу з базовою заробітною платою 1078,45 доларів США на місяць. 
З відомостей наданих Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України вбачається, що ОСОБА_8 перетинав неодноразово державний кордон України, як на виїзд так і на в`їзд з 01.03.2015 року по 11.03.2019 року в тому числі і в період строку дії вищевказаних контрактів. 
З наданої АТ «ПУМБ» інформації щодо відкритих в Банках рахунків на ім`я ОСОБА_2 за період з 01.01.2015 р. по 31.10.2019 р. вбачається, що відповідачем були відкриті 5 рахунків, як у валюті гривня України (UAH) так і доларах США (USD) по яких відбувався рух коштів, здійснювалися надходження у розмірах 6324,71 доларів США, 19865,71 доларів США, 2045 гривень. 
Таким чином представлені докази вказують на те, що відповідач знаходився у рейсі в 2015-2019 роках близько 25 місяців, в 2015-2016 році - 8 місяців, в 2016- 2017 році - 7,5 місяців, 2-018-2019 році -9,5 місяців  і тому, його середньомісячний дохід за чотири  роки становив 562 доларів США.
Крім того судом вставлено, що ОСОБА_8 після в`їзду на територію України 11.03.2019 р. за межі України не виїжджав.
Згідно довідки від 30.10.2019 р. №1 виданої ФОП ОСОБА_7 , ОСОБА_2 працює з 28.10.2019 р. на посаді водія автотранспортного засобу з окладом 4300,00 грн.  
З довідки наданої ГУ ДПС у Донецькій області вбачається, що станом на 31.03.2020 відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків за період з 01.01.2015 р. по 31.12.2019 р. ОСОБА_2 отримував такі доходи з 2015 року по 3 квартал 2019 року інформація про доходи відсутня, у 4 кварталі 2019 р. заробітна плата відповідача під час працевлаштування СПД ОСОБА_7 за період часу з дати прийому на роботу 28.10.19 по дату звільнення 26.12.19 р. склала 9566,59 грн.  
З довідки Азовського морського інституту НУ «Одеська морська академія» від 10.12.2019 р. №883-19 вбачається, що ОСОБА_8 дійсно навчається на 4 курсі заочної форми навчання за спеціальністю «Річковий та морський транспорт» спеціалізація «Судноводіння» за рахунок коштів фізичних або юридичних осіб. 
Позивач будь-яких відомостей про доходи суду не надала. 

Визначаючи розмір аліментів, суд правильно врахував, що дитина на утримання якої позивач просить стягнути аліменти тільки у квітні 2015 року досягла 5 років, прожитковий мінімум для дитини віком до 6 років який у 2020 році станом на день розгляду справи становить 1779 грн.,  а також те, що відповідач до 2019 року протягом 4 років працював моряком, враховуючи відомості про перетин кордону та довідки по банківських рахунках, по яких відповідач мав суттєві грошові надходження, а також його навчання за спеціальністю пов`язаною із професією моряка, враховуючи обставину, що відповідач змінив місце роботи з якої станом на день розгляду справи звільнився, що призвело до зміни його майнового стану порівняно із періодом його роботи на посаді матроса 1 класу, з урахуванням обов`язку матері також утримувати дитину, суд дотримуючись принципів розумності, справедливості та пропорційності, як основних засад цивільного процесуального законодавства дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову і визначенням розміру аліментів на утримання сина ОСОБА_4 - 1500 грн. щомісяця, з подальшою індексацією відповідно до закону.

Згідно з частинами першою, другою статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року №789 ХІІ(78912) та набула чинності для України 27.09.1991 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Оскільки цим рішенням суду відповідача визнано батьком сина ОСОБА_4 , тому він є батьком вказаної дитини з моменту її народження. 
В частині 1 ст.191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а тому суд дійшов правильного висновку щодо дати початку стягнення аліментів на утримання сина ОСОБА_4 - з дати подачі позову 09 вересня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття, а не з часу ухвалення рішення, як просив відповідач в апеляційній скарзі.

Відповідно до ч. 1 ст. 192 СК України  розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» № 2037-VIII від 17.05.2017 року внесено зміни до ч.2ст.182 СК України, відповідно до якого розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Згідно з ст.182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів, інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Судом правильно встановлено, що у сторін під час перебування у зареєстрованому шлюбі народилася дитина, яка знаходиться на утриманні позивачки, що не заперечується сторонами та підтверджується свідоцтвом про народження ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та довідкою центра надання адміністративних послуг. 
Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 25.03.2014 року №266/1068/14-ц, яке набрало законної сили 05.04.2014 р. з ОСОБА_2 стягнуті аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1000,00 грн. щомісяця, але не менш ніж 30% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з 17.03.2014 р. до досягнення дитиною повноліття.
Позивачка в обґрунтування збільшення розміру аліментів посилається на те, що на день звернення до суду із даним позовом розмір стягуваних з відповідача аліментів у твердій грошовій сумі, який є незмінним станом на сьогодні не є достатнім для забезпечення необхідного рівня життя дитини і до того ж відповідач працює на суднах іноземних судновласників та має достатній дохід та можливість сплачувати аліменти у розмірі 4000 грн. щомісяця. 
Відповідач посилається на його працевлаштування на посаді водія із окладом 4300,00 грн., як на обставину за якої слід визначити аліменти у 1/3 частки від його доходу із врахуванням, що аліменти будуть стягнуті на двох дітей.
Як вбачається із рішення Приморського районного суду м. Маріуполя від 25.03.2014 р. суд визначаючи розмір аліментів, який позивач просила визначити у розмірі 2000 грн. виходив із позиції відповідача, який визнав позов в частині стягнення аліментів у розмірі 1000 грн. без надання відомостей про його доходи. 
Судом правильно встановлено, що відповідач в період сплати аліментів на старшу дитину - сина ОСОБА_3 з 17.03.2014 року дійсно працював у період часу з листопада 2015 року по березень 2019 року за кордоном, де отримував середньомісячний дохід, який  за чотири  роки становив 562 доларів США, у 4 кварталі 2019 р. був працевлаштований, його заробітна плата за 2 місяці (період роботи з 28.10.19 по 26.12.19) склала 9566,59 грн. Станом на день розгляду справи доказів про дохід відповідача сторони не надали. 
Таким чином станом на день розгляду справи відповідач не працевлаштований, хоча має працездатний вік, доказів про те, що він перебуває на обліку у центрі зайнятості з метою пошуку роботи не надав. 
Судом також правильно враховано, що в Законі України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17.05.2017 р., який набув чинності 08 липня 2017 р., частина 2 ст. 182 СК України викладена в новій редакції, зокрема мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При цьому, суд зазначає, що закріплений на законодавчому рівні мінімальний розмір аліментів не виконує обмежувальну функцію при визначенні розміру аліментів, який цей мінімум перевищує. 
Положеннями ст.1 Закону України «Про прожитковий мінімум» поняття прожиткового мінімуму визначено як вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.
Прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, у тому числі, дітей віком від 6 до 18 років.
Батьки повинні забезпечити для дитини утримання у розмірі не меншому прожиткового мінімуму на місяць, встановленого на відповідний період для певного віку дитини, як мінімальної гарантії загального рівня забезпеченості повноцінним харчуванням для розвитку організму дитини, збереження її здоров`я та розвитку дитини.
Прожитковий мінімум на  дитини віком від 6 до 18 років у 2020 році в Україні складає з 01.01.2019 р. -2218 грн., з 01.07.2019 р. -2318 грн., а з 01.12.2019 р. - 2395 грн.  
Отже з наведеного вбачається, що розмір аліментів раніше визначений судом в розмірі 1000 грн. на дитину є меншим ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та є таким, що суперечить вимогам закону. 
Суд дійшов правильного висновку, про необхідність збільшення розміру аліментів на утримання сина ОСОБА_3 до1500 гривень щомісячно до досягнення дитиною повноліття. 

            Згідно зі статтею 47 ч. 1 п. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ,  на підставі якого відкрито виконавче провадження,  за  яким виконання  не  здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо є письмова заява стягувача.
             В статті 49 ч. 1 п. 9 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі повернення виконавчого документа без виконання  на  вимогу суду  або  іншого органу (посадової особи),  який видав виконавчий документ.

Щодо доводів апеляційної скарги відповідача про необхідність ухвалення рішення суду про відкликання виконавчого листа, виданого на підставі рішення Приморського районного суду м. Маріуполя №266/1068/14-ц від 25.03.2014 року, апеляційний суд звертає увагу на те, що позивач не зверталася до суду з заявою про зобов`язання держаного виконавця закінчити вказане виконавче провадження і повернути виконавчий лист. 
Також сторонами не надавалися суду докази того, що за виконавчим листом, виданим на підставі рішення Приморського районного суду м. Маріуполя №266/1068/14-ц від 25.03.2014 року, у відповідача немає заборгованості.

            Керуючись ст. 375, ст. 381, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд

                                                                   ПОСТАНОВИВ:

        Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

        Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення. 

        Рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 12 травня 2020 року залишити без змін.

        Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

        Судді