Постанова
Іменем України 
24 вересня 2020 року
м. Київ
справа № 608/1167/18
провадження № 51-1343 км 20
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                          ОСОБА_1 ,
суддів                                                                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                           ОСОБА_4 ,
прокурора                                                               ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на вирок Чортківського районного суду Тернопільської області від 14 листопада 2019 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 06 лютого 2020 року у кримінальному провадженні № 12017210190000214 від 17 квітня 2017 року за обвинуваченням 
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Чортківського районного суду Тернопільської області від 14 листопада 2019 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди залишено без розгляду.
Згідно з вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 17 квітня 2017 року приблизно о 17:00, керуючи технічно справним автомобілем марки «Volkswagen Golf», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись автодорогою по вул. Мурованка у с. Бичківці Чортківського району Тернопільської області, проявивши неуважність у місці, де видимість через місцевість обмежена на відстані менше 100 м, та порушуючи вимоги пп. «г» п. 10.7 Правил дорожнього руху (далі – ПДР), згідно з яким розворот забороняється, навпроти магазину «ТЕКО-Маркет» розпочав маневр розвороту, не переконавшись, що це буде безпечно і не створить перешкод або небезпеки іншим учасниками дорожнього руху. У цей момент по зазначеній автодорозі у напрямку до с. Скородинці Чортківського району Тернопільської області в межах лівої смуги зі швидкістю 50 км/год рухався мотоцикл марки «МТ-10», реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_8 . Завершивши розворот, ОСОБА_7 почав здійснювати виїзд на проїзджу частину дороги та, не переконавшись у безпечності своїх дій, допустив зіткнення з вказаним транспортним засобом під керуванням ОСОБА_8 . Унаслідок ДТП останній отримав тяжкі тілесні ушкодження.
Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 06 лютого 2020 року апеляційні скарги прокурора та захисника залишено без задоволення, а апеляційну скаргу представника потерпілого задоволено частково. Вирок місцевого суду в частині вирішення цивільного позову змінено, цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 до обвинуваченого ОСОБА_7 задоволено частково. Ухвалено стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 54 903 грн 60 коп на відшкодування матеріальної шкоди та 100 000 грн на відшкодування моральної шкоди.
У решті вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
Вимоги, викладені у касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала
У своїй касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду скасувати, а кримінальне провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України закрити. 
На підтвердження своєї позиції захисник посилається на те, що судами попередніх інстанцій не було надано належної правової оцінки висновкам експертиз від 18 липня 2017 року № 5-243/17, від 11 січня 2019 року № 29609/18-52/1272/19-52 та від 05 серпня 2019 року № 679/19-22.
Також захисник вказує на безпідставне врахування судами попередніх інстанцій протоколу огляду місця події від 17 квітня 2017 року, посилаючись на те, що вказаний протокол та схема до нього не відображають усіх обставин подій.
Крім того, захисник посилається на порушення права засудженого ОСОБА_7 на захист, оскільки повідомлення про підозру йому було вручено після проведення усіх слідчих дій, а під час слідчого експерименту від 22 травня 2018 року ОСОБА_7 допитувався як свідок, що суперечить вимогам п. 1 ч. 3 ст. 87 КПК України, а тому такий доказ є недопустимий та безпідставно врахований місцевим судом.
Разом з тим захисник зазначає, що апеляційний суд, задовольняючи цивільний позов потерпілого, залишив поза увагою те, що останній не надав суду доказів на підтвердження того, що придбані ним ліки були використані для лікування травм, отриманих внаслідок ДТП. 
Позиції інших учасників судового провадження 
На зазначену касаційну скаргу прокурор ОСОБА_9 та представник потерпілого ОСОБА_8 – адвокат ОСОБА_10 подали заперечення, в яких просили подану касаційну скаргу залишити без задоволення, а постановлені щодо засудженого ОСОБА_7 судові рішення – без зміни.
У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 заперечував щодо задоволення касаційної скарги захисника ОСОБА_6 , просив залишити її без задоволення, а вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду – без зміни. 
Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши наведені в касаційній скарзі доводи та дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга захисника не підлягає задоволенню на таких підставах.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Як установлено пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 438 КПК України, одними з підстав для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Згідно з ч. 2 ст. 438 КПК України у зв`язку з наявністю підстав, зазначених у пунктах 1, 2 ч. 1 вказаної статті, суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412, 413 цього Кодексу.
За статтею 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно дост. 94 КПК України суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, повинен оцінювати кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів – із точки зору достатності та взаємозв`язку.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, висновок суду першої інстанції, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, про доведеність винуватості засудженого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, зроблено з додержанням вимог ст. 23 КПК України на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до вимог ст. 94 цього Кодексу.
Такого висновку місцевий суд дійшов на підставі аналізу досліджених у судовому засіданні доказів, а саме показань потерпілого ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та експерта ОСОБА_13 . Судом також було враховано фактичні дані, що містяться у: протоколі огляду місця події від 17 квітня 2017 року, протоколі огляду місця події від 18 квітня 2017 року, протоколі проведення слідчого експерименту від 26 серпня 2017 року (за участю потерпілого ОСОБА_8 ), протоколі слідчого експерименту від 22 травня 2018 року (за участю ОСОБА_7 у статусі свідка), протоколі слідчого експерименту від 25 червня 2018 року (за участю ОСОБА_7 у статусі підозрюваного), а також у висновку судово-медичної експертизи від 18 травня 2017 року № 174, висновках автотехнічних експертиз від 30 червня 2017 року                  № 5-244/17, 03 липня 2017 року № 5-259/17, 18 липня 2017 року  № 5-243/17, 15 грудня 2017 року № 5-656/17, висновку автотехнічної експертизи від 05 серпня 2019 року № 679/19-22, та інші докази, досліджені судом, які наведені у вироку і у своїй сукупності переконливо спростовують доводи захисника про необхідність закриття кримінального провадження.
Ретельно дослідивши й зіставивши зібрані у кримінальному провадженні фактичні дані, давши їм оцінку з точки зору належності, допустимості та достовірності, місцевий суд обґрунтовано вирішив, що вони в їх сукупності та взаємозв`язку є достатніми для ухвалення обвинувального вироку щодо ОСОБА_7 .
На переконання колегії суддів, дії засудженого ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України кваліфіковано правильно.
Що стосується доводів захисника про ненадання судами попередніх інстанцій належної правової оцінки висновкам експертиз від 18 липня 2017 року № 5-243/17, від 11 січня 2019 року № 29609/18-52/1272/19-52 та від 05 серпня 2019 року                  № 679/19-22, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими, виходячи з наступного.
Як убачається з вироку, в рамках даного кримінального провадження, зокрема було проведено автотехнічні експертизи від 18 липня 2017 року № 5-243/17 і від 05 серпня 2019 року № 679/19-22, а також судову транспортно-трасологічну та автотехнічну експертизу від 11 січня 2019 року № 29609/18-52/1272/19-52. Висновки вказаних експертиз були досліджені місцевим судом повною мірою, про що зазначено у вироку. При цьому в ході судового розгляду було допитано експертів ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , які проводили судову транспортно-трасологічну та автотехнічну експертизу, а також експерта ОСОБА_13 , який проводив автотехнічну експертизу від 05 серпня 2019 року № 679/19-22.
Перевіряючи вирок в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції погодився з позицією місцевого суду щодо невзяття до уваги саме висновку судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи від 11 січня 2019 року                             № 29609/18-52/1272/19-52 та показань експертів, що її проводили, посилаючись на те, що обставини, які не могли дослідити експерти, були встановлені сукупністю інших доказів по справі.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що доводи захисника про ненадання судами попередніх інстанцій правової оцінки вказаними висновкам експертів є безпідставними, оскільки зі змісту судових рішень убачається, що зазначені експертизи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій і знайшли своє відображення у загальній оцінці доказів по справі.
Що стосується доводів захисника про ненадання правової оцінки та безпідставне врахування судами першої та апеляційної інстанцій протоколу огляду місця події від 17 квітня 2017 року, то Суд вважає їх непереконливими.
Так, місцевий суд надав оцінку такому доказу, як протокол огляду місця події, проведеного 17 квітня 2017 року, та додатки до нього у виді фототаблиці та схеми дорожньо-транспортної пригоди (т. 1, арк. пров. 79-85), при цьому визнав його належним та допустимим.
Судом апеляційної інстанції під час дослідження матеріалів кримінального провадження та перевірки вироку місцевого суду в апеляційному порядку порушень вимог статей 104 – 107, 223, 237 КПК України не встановлено.
Ураховуючи вищевказане, колегія суддів вважає, що доводи захисника в цій частині є неналежними, оскільки відповідно до матеріалів кримінального провадження протокол огляду місця події від 17 квітня 2017 року був повною мірою досліджений судами попередніх інстанцій та обґрунтовано визнаний допустимим доказом.
Доводи захисника про порушення права ОСОБА_7 на захист, що виразилось в оголошенні йому про підозру після проведення слідчих дій, колегія суддів вважає безпідставними.
Відповідно до положень ст. 214 КПК України досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань                   (далі – ЄРДР). До внесення відомостей до ЄРДР у невідкладних випадках може бути проведено огляд місця події. Це єдина слідча дія, що може виконуватися на цій стадії провадження.
Тобто процесуальним законом встановлено момент, з якого органом досудового розслідування мають розпочинатися слідчі дії. При цьому заборони проведення слідчих дій за участю осіб, яким не вручено оголошення про підозру, нормами КПК не встановлено.
Згідно з обвинувальним актом 17 квітня 2017 року до ЄРДРбуло внесено відомості про вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та розпочато досудове розслідування за фактом порушення правил дорожнього руху, що спричинило заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, 22 травня 2018 року в рамках кримінального провадження було проведено слідчий експеримент за участю ОСОБА_7 , який на той час перебував у статусі свідка та надав пояснення стосовно обставин вчинення ДТП.
Відповідно до реєстру матеріалів досудового розслідування 14 червня 2018 року ОСОБА_7 було оголошено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, а 25 червня 2018 року проведено слідчий експеримент за участю ОСОБА_7 уже в статусі підозрюваного. При цьому всі слідчі дії, які проводилися з підозрюваним ОСОБА_7 , здійснювалися за участю його захисника.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що доводи захисника в частині порушення права ОСОБА_7 на захист є необґрунтованими, оскільки проведення слідчих дій щодо ОСОБА_7 до оголошення йому про підозру жодним чином не суперечить вимогам процесуального закону, а слідчі дії, які проводились за його участю у статусі підозрюваного, відбувалися за участю захисника та відповідно до вимог КПК.
Крім того, що стосується доводів сторони захисту щодо недопустимості як доказу протоколу слідчого експерименту від 22 травня 2018 року за участю ОСОБА_7 у статусі свідка та врахування його судами попередніх інстанцій, оскільки вказаний доказ суперечить вимогам п. 1 ч. 3 ст. 87 КПК України, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Пунктом 1 ч. 3 ст. 87 КПК України встановлено, що недопустимими є також докази, що були отримані, зокрема, з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні.
Частиною 1 ст. 240 КПК України встановлено, що слідчий експеримент проводиться з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, 22 травня 2018 року було проведено слідчий експеримент за участю водія ОСОБА_7 , в ході якого останній розповів та показав, де відбулась дорожньо-транспортна пригода та за яких обставин. Разом з тим 25 червня 2018 року було проведено слідчий експеримент, у ході якого ОСОБА_7 , перебуваючи вже у статусі підозрюваного (оголошення про підозру вручено 14 червня 2018 року), розповів та показав рух і розташування автомобіля, яке мало місце під час дорожньо-транспортної пригоди. 
Дослідивши рішення судів попередніх інстанцій, колегія суддів встановила, що показання ОСОБА_7 , надані під час зазначених слідчих дій, не мають між собою суттєвих розбіжностей, не суперечать одне одному та вказують на одні й ті самі обставини вчинення ДТП. При цьому в ході судового розгляду ОСОБА_7 не відмовлявся від показань, наданих під час вказаних слідчих експериментів. Зазначені слідчі дії було проведено відповідно до вимог КПК за участю понятих, ОСОБА_7 та його адвоката.
Разом з тим у ході перевірки рішень судів попередніх інстанцій Судом встановлено, що протоколи слідчих експериментів від 22 травня 2018 року за участю ОСОБА_7 як свідка та від 25 червня 2018 року за участю ОСОБА_7 як підозрюваного були покладені в основу судової автотехнічної експертизи від 05 серпня 2019 року № 679/19-22. При цьому сама експертиза не містить посилань на наявність істотних суперечностей між даними, зазначеними у вказаних протоколах, що також було підтверджено експертом ОСОБА_13 під час допиту в суді першої інстанції.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що порушення вимог п. 1 ч. 3 ст. 87 КПК України, на які посилається захисник, мають місце, однак у силу вимог ст. 412 КПК України Суд не вважає вказане порушення таким, що перешкодило чи могло перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, оскільки показання, які ОСОБА_7 надавав під час слідчого експерименту від 22 травня 2018 року, жодним чином не впливають на обставини кримінального провадження, оскільки такі ж показання він надавав і в ході слідчого експерименту від 25 червня 2018 року, допустимість якого стороною захисту не оспорюється.
Отже, колегія суддів вважає, що порушення вимог п. 1 ч. 3 ст. 87 КПК України у даному конкретному випадку не є істотним, не впливає на правильність установлених судом обставин та не може бути підставою для скасування по суті правильного судового рішення.
Доводи сторони захисту про безпідставне задоволення цивільного позову, на думку Суду, є необґрунтованими виходячи з наступного.
Згідно з ч. 1 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Цивільний позов розглядається у кримінальному провадженні за правилами, визначеними КПК України, із застосуванням норм ЦПК України.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, які мають значення для вирішення справи. Зокрема, такі докази можуть бути письмовими, речовими і електронними.
Як убачається з вироку, місцевий суд залишив без розгляду пред`явлений потерпілим ОСОБА_8 цивільний позов про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, посилаючись на те, що позивач не зазначив період його перебування на лікуванні та не надав суду доказів стосовно того, ким і в якій кількості вказані у наданих ним накладних препарати йому призначались.
Апеляційний суд, перевіривши доводи апеляційної скарги представника потерпілого в частині вирішення цивільного позову, дійшов висновку про необхідність її часткового задоволення, посилаючись на те, що факт отримання потерпілим тяжких тілесних ушкоджень та, як наслідок, його подальше лікування підтверджуються висновком судово-медичного експерта від 18 травня 2017 року № 174, а долучені потерпілим до позову чеки про придбання медичних препаратів свідчать про те, що період придбання ліків, зазначений у чеках, співпадає з періодом проходження лікування, а вид і назва ліків підтверджують можливість їх використання для лікування травм, отриманих внаслідок злочину. 
При цьому, як убачається з ухвали апеляційного суду, вказані докази були повною мірою досліджені та не викликали сумніву в їх достовірності. За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції в частині вирішення цивільного позову.
Крім того, в ході касаційного розгляду встановлено, що під час перевірки доводів позовних вимог потерпілого суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність часткового задоволення цивільного позову та стягнення із засудженого на користь потерпілого 100 000 грн на відшкодування моральної шкоди. На переконання колегії суддів, така позиція суду є обґрунтованою та повною мірою відповідає вимогам статей 1166 – 1168 ЦК України.
Доводи касаційної скарги захисника щодо істотного порушення вимог кримінального процесуального закону Суд вважає необґрунтованими з огляду на наступне.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, апеляційний суд, ретельно перевіривши доводи поданих апеляційних скарг, дійшов висновку про можливість часткового задоволення лише апеляційних вимог представника потерпілого в частині вирішення цивільного позову. При цьому судом ретельно перевірено доводи апеляційних скарг прокурора та захисника, надано на них вичерпну відповідь, належним чином вмотивовано рішення з наведенням докладних мотивів, з яких такі апеляційні скарги залишено без задоволення.
З огляду на вищевикладене та враховуючи, що кримінальний закон застосовано правильно, а істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не встановлено, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу захисника залишити без задоволення, а вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду – без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд

ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Чортківського районного суду Тернопільської області від 14 листопада 2019 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 06 лютого 2020 року – без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
 
Судді:
 
ОСОБА_1                               ОСОБА_2                                       ОСОБА_3