Ухвала
Іменем України 
25 серпня 2020 року
м. Київ
справа № 197/681/19
провадження № 51 - 3897 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Інгулецького районного суду                           м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 грудня 2019 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 04 березня 2020 року,
встановив:
Завироком Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 грудня 2019 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
Згідно з цим вироком, ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він, разом з раніше знайомим ОСОБА_6 , проходячи біля будинку в АДРЕСА_1 ) діючи самостійно, умисно, повторно, з корисливих мотивів пройшов на територію домоволодіння, що належить ОСОБА_7 та проник до житлового будинку, звідки таємно викрав велосипед вартістю 2050 гривень та алюмінієвий бідон вартістю 533,33 гривні, які виніс з будинку та передав ОСОБА_6 , який у той час знаходився на вулиці. 
Після того, ОСОБА_5 , переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, повторно повернувся до будинку, звідки таємно викрав комп`ютерну техніку на загальну суму 5258,6 гривень. 
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 04 березня 2020 року вирок щодо ОСОБА_5 залишено без зміни. 
На адресу Суду 18серпня 2020 року надійшла касаційна скарга захисника                    ОСОБА_4 в інтересах засудженого          ОСОБА_8 , разом з клопотанням про поновлення строку їх касаційного оскарження.
В обґрунтування своїх вимог щодо поновлення строку на касаційне оскарження захисник посилається на постанову Кабінету Міністрів України від 11 березня                   2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу СОVID-19»,згідно з якою запровадженокарантинні заходи обмежувального характеру  пов`язані з протидією поширенню коронавірусної інфекції COVID-19 , внаслідок чого повний текст ухвали апеляційного суду не був отриманий ним своєчасно.
З огляду на те, що у клопотанні захисника наведені об`єктивні причини пропуску строку касаційного оскарження, колегія суддів вважає за необхідне визнати їх поважними, задовольнити клопотання та поновити вказаний процесуальний строк.
У касаційній скарзі захисник посилаючись на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого правопорушення та особі засудженого через суворість, просить змінити судове рішення місцевого суду. Обґрунтовуючи свої вимоги, захисник просить зважити на дані про особу ОСОБА_5 , а також на те, що він повністю компенсував потерпілій матеріальну та моральну шкоду, у зв`язку з чим остання не наполягала на призначенні суворого покарання. Крім того, просить врахувати, що під час досудового розслідування та судового розгляду ОСОБА_5 належним чином виконував покладені на нього процесуальні обов`язки, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину. 
Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, та додані до неї копії вироку місцевого суду та ухвали апеляційного суду, Верховний Суд дійшов такого переконання.
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновок суду про доведеність винуватості  ОСОБА_5 у вчиненні  кримінального правопорушення, за яке його засуджено, та кваліфікація його дій за ч. 3 ст. 185 КК  захисником не оспорюється.
Доводи захисника ОСОБА_4 , наведені ним у касаційній скарзі, про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінальних правопорушень і його особі через суворість є безпідставними.
Згідно з положеннями статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.
Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
З системного аналізу вимог закону України про кримінальну відповідальність слідує, що, окрім вирішення питання про призначення певного виду та розміру покарання, суду потрібно встановити достатню підставу для звільнення від його відбування з випробуванням, при цьому належним чином вмотивувати таке рішення, дослідивши і оцінивши всі обставини, що мають значення для справи, та врахувати, що ст. 75 КК застосовується лише в тому разі, коли для цього є умови і підстави.
Суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_5 покарання, врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, дані про особу винного, який учетверте притягається до кримінальної відповідальності, вчинив злочин, маючи три не зняті та не погашені у встановленому законом порядку судимості, офіційно не працевлаштований, негативно характеризується за місцем проживання. Крім того, місцевий суд узяв до уваги дані про те, що ОСОБА_5 вину свою визнав повністю, щиро розкаявся, компенсував потерпілій матеріальну та моральну шкоду.
З урахуванням наведеного, місцевий суд призначив засудженому покарання за вчинені злочини в межах санкцій статей, за які його засуджено, та не встановив підстав для застосування положень ст. 75 КК.
Апеляційний суд належним чином перевірив доводи сторони захисту, викладені в апеляційній скарзі, щодо надмірної суворості призначеного покарання та не знайшов підстав для пом`якшення покарання або звільнення від його відбування з випробуванням.
Ті обставини, на які посилається захисник в касаційній скарзі, як такі, що, на його думку, дають підстави для застосування щодо ОСОБА_5 положень ст. 75 КК, були перевірені апеляційним судом і обґрунтовано визнані такими, що не свідчать про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
З огляду на викладені обставини, які підлягають обов`язковому врахуванню, в їх сукупності, беручи до уваги тяжкість вчиненого злочину, зміст і обсяг протиправних діянь ОСОБА_5 , враховуючи мету покарання, колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій та не вбачає підстав вважати можливим виправлення та перевиховання засудженого без відбування покарання.
Отже, призначаючи засудженому покарання за вчинені злочини, суди попередніх інстанції вимог закону України про кримінальну відповідальність не порушили.
Таким чином, наведені в касаційній скарзі захисника мотиви щодо незгоди з судовими рішеннями в частині призначеного ОСОБА_5 покарання, не спростовують висновків судів та не містять переконливих доводів, які би дозволили Верховному Суду поставити під сумнів законність та обґрунтованість цих судових рішень.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для скасування судових рішень, судом касаційної інстанції також не встановлено.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 грудня 2019 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 04 березня 2020 року.
Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

 
ОСОБА_9                                              ОСОБА_2                                         ОСОБА_3