УХВАЛА
 
31 серпня 2020 року
м. Київ
 
справа № 334/8707/16-ц
провадження № 61-11854 ск 20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І.,                 Русинчука М. М., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Запорізького апеляційного суду від 11 червня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання незаконною бездіяльності банку та визнання права власності на грошовий вклад,
 
ВСТАНОВИВ :
 
У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до відповідача та просила визнати незаконною бездіяльність ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» щодо невиплати та не зарахування на її поточний рахунок отриманих від ОСОБА_2 згідно договору дарування від 13 березня 2015 року валютних цінностей у розмірі 5750 доларів США в період до 18 вересня 2015 року; визнати за нею право власності на грошові кошти в розмірі 4438,56 доларів США, що еквівалентно 96 860,92 грн станом на 17 вересня 2015 року, як вкладника                          ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», яка має право на відшкодування коштів за вкладом за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.
 
Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15 травня 2019 року в складі судді Турбіної Т. Ф. позов задоволено, визнано незаконною бездіяльність ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» щодо невиплати та не зарахування на поточний рахунок ОСОБА_1 отриманих  згідно  договору  дарування від 13 березня
2015 року від ОСОБА_2 валютних цінностей у розмірі 5750 доларів США в період до 18 вересня 2015 року.
 
Визнано право власності ОСОБА_1 на грошові кошти в розмірі                4438,56 доларів США, що еквівалентно 96 860,92 грн як вкладника ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», яка має право на відшкодування коштів за вкладом за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.
 
Постановою Запорізького апеляційного суду від 11 червня 2020 року в складі колегії суддів Маловічко С. В., Гончар М. С., Подліянової Г. С. рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15 травня 2019 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено за відсутності обґрунтованих підстав.
 
06 серпня 2020 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу на вказане судове рішення.
 
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних підстав.
 
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 13 квітня 2020 року дану справу віднесено до категорії малозначних справ.
 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 посилається на підпункт «б» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України як на підставу касаційного оскарження у малозначній справі та зазначає, що дана справа має для неї виняткове значення. 
 
Аналіз судових рішень у справі та наведені заявником доводи не дають підстав для висновку про те, що дана справа має виняткове значення для                            ОСОБА_1 , оскільки зводяться до переоцінки встановлених судами обставин і незгоди з оскаржуваним судовим рішенням.

 
Посилання   ОСОБА_1 на підпункт «б» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України як на підставу касаційного оскарження у малозначній справі також не беруться до уваги, оскільки такі посилання не свідчать про те, що заявник має необхідність у спростуванні обставин, встановлених оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи.
 
Згідно з вимогами пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Відповідно до Рекомендацій № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від                     07 лютого 1995 року, держави-члени Ради Європи мають вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію,                     щодо попередження будь-яких зловживань системою    оскарження.    Відповідно   до    частини    «с»   статті   7   цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для  широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження в справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Керуючись пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ :
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Запорізького апеляційного суду від 11 червня 2020 року відмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді                                                                                                                        Н. О. Антоненко
 
                                                                                                                      В. І. Журавель
 
         М. М. Русинчук