УХВАЛА

03 вересня 2020 року 
м. Київ

Справа №  902/894/19 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: 
Колос І.Б. (головуючий), Булгакової І.В., Малашенкової Т.М.,
обов`язки секретаря судового засідання за дорученням головуючого судді покладено на помічника судді Александренко К.І., 

представників учасників справи:
акціонерного товариства «Укртрансгаз» - Роєнко Є.В., адвокат (дов. від 27.12.2019),
комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго»  -  не з`явився, 

розглянувши матеріали касаційної скарги  акціонерного товариства «Укртрансгаз»
на рішення господарського суду Вінницької області від 17.03.2020                                                (суддя Міліціанов Р.В.) 
та постанову  Північно - західного апеляційного господарського суду від 26.05.2020  (головуючий суддя: Розізнана І.В., судді: Мельник О.В., Грязнов В.В.)
у справі № 902/894/19    
за позовом  акціонерного товариства   «Укртрансгаз»  (далі - Товариство)
до комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго»  (далі - Підприємство)
про стягнення  2     271     992,56 грн.,
ВСТАНОВИВ:
Товариство звернулося до господарського суду  Вінницької області  з позовом до Підприємства про стягнення 2     271     992,56 грн. (з них: 1     779     726,88 грн. - основний борг, 415     543,22 грн. - пеня, 34     241,17 грн. - 3% річних та 42     481,28 грн. - інфляційні втрати), посилаючись на порушення відповідачем умов договору від 22.11.2012 № 1212000322/BDR/2012/0106 на транспортування природного газу магістральними трубопроводами в частині здійснення розрахунків за поставлений природний газ. 
Рішенням господарського суду Вінницької області від 17.03.2020                                                                                                 у справі № 902/894/19, яке залишено без змін постановою Північно - західного апеляційного господарського суду від 26.05.2020, позовні вимоги задоволено частково: присуджено до стягнення з  Підприємства на користь  Товариства                                          1 779 726,88 грн. - основного боргу, 34 241,17 грн. - 3% річних, 42 481,28 грн.                                         - інфляційних втрат, 207 771,61 грн. - пені та 34 079,89 грн. - відшкодування витрат зі сплати судового збору. В іншій частині позовних вимог (про стягнення 207 771,61 грн. пені ) - відмовлено.
В апеляційному порядку рішення місцевого господарського суду переглядалося в частині відмови у задоволенні вимоги про стягнення  207 771,61 грн. пені. В іншій частині рішення місцевого господарського суду в апеляційному порядку не оскаржувалося. 
Ухвалені місцевим та апеляційним господарськими судами судові рішення зі справи в частині вимоги про стягнення пені мотивовані з посиланням на обґрунтованість заявлених позовних вимог у зазначеній частині. Водночас суди: врахувавши те, що відповідачем частково сплачено суму основного боргу за укладеним договором; з огляду на фінансовий стан боржника (що підтверджується фінансовими звітами відповідача за 2018 та 2019 роки), зазначивши про відсутність понесення позивачем збитків, пов`язаних з несвоєчасним виконанням відповідачем зобов`язання за договором; беручи до уваги те, що стягнення з відповідача пені в повному обсязі призведе до невиправданого та надмірного збагачення позивача; врахувавши інтереси не лише відповідача, але й позивача у справі, - дійшли   висновку про наявність передбачених      статтею 551 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та      статтею 233 Господарського кодексу України (далі - ГК України)      виняткових підстав для зменшення заявленого до стягнення розміру пені на 50%. 
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції і постановою суду апеляційної інстанції, 20.07.2020 Товариство звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просило зазначені судові рішення скасувати в частині відмови у стягненні пені у сумі 207 771,61 грн., ухвалити нове рішення про задоволення позову у зазначеній частині.  
08.02.2020 набрав чинності Закон України від 15.01.2020 № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
Розгляд цієї скарги здійснюється з урахуванням положень Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) у редакції від 08.02.2020 (далі   - у редакції, чинній з 08.02.2020). 
Касаційну скаргу, з посиланням на приписи частини другої статті 287 ГПК України мотивовано тим, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у  постановах Верховного Суду від 04.02.2020 у справі №      918/116/19, від 10.09.2019 у справі № 904/4685/18, від 14.08.2018 у справі № 903/827/17, від 30.08.2018 у справі №      925/1587/17. Також скаржник зазначає про те, що висновки суду апеляційної інстанції не містять комплексної оцінки того, чи є даний випадок винятковим, оскільки не враховують ступінь виконання зобов`язання, поведінку винної сторони, значність прострочення виконання, пропорційно невеликий розмір нарахованої пені розміру основної заборгованості, а також не враховують майнового стану стягувача.
Ухвалою Верховного Суду від 10.08.2020, зокрема,  відкрито касаційне провадження у справі,  розгляд касаційної скарги призначено на 03.09.2020. 
Підприємство у відзиві на касаційну скаргу просило залишити судові рішення попередніх інстанцій без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, посилаючись на законність та обґрунтованість судових актів попередніх інстанцій. 

Згідно з розпорядженням Заступника керівника апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 31.08.2020 № 29.3-02/1862 склад суду у справі № 902/894/19 змінено у зв`язку з перебуванням судді Бенедисюка І.М. у відпустці.
Відповідно до частини другої статті 287 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.
Дослідивши доводи касаційної скарги і матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі        № 902/894/19  на підставі пункту 4 частини першої статті 296 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020) з огляду на таке.
Так, згідно з пунктом 4 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку).  
Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, яке передбачене частиною третьою статті 551 ЦК України. Господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки (відповідна правова позиція послідовно викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 у справі № 908/868/18, від 27.03.2019 у справі      № 912/1703/18, від 13.05.2019 у справі  № 904/4071/18, від 03.06.2019 у справі № 914/1517/18, від 23.10.2019 у справі  № 917/101/19).
Відповідно до статті 233 ГК України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому судами повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні, не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
Верховний Суд дослідивши рішення судів першої та апеляційної інстанції, вважає  їх  прийнятими з дотриманням норм матеріального та процесуального права                (статті 233 ГК України та статті 551 ЦК України), зважаючи на те, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки, що й було зроблено судами у розгляді справи № 902/894/19.
При цьому зменшуючи розмір пені до 50%, суди попередніх  інстанцій у справі, що розглядається застосували правову позицію, викладену у постановах Верховного Суду  від 26.07.2018 у справі  № 924/1089/17, від 12.12.2018 у справі № 921/110/18, від 14.01.2019 у справі № 925/287/18, від 22.01.2019  у справі  № 908/868/18 стосовно застосування приписів статті 233 ГК України та частини третьої статті 551 ЦК України, тобто, судами ухвалені судові рішення з урахуванням практики Верховного Суду щодо можливості зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки.
Згідно з частиною шостою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Верховний Суд зазначає, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06.09.2017 у справі № 910/3040/16.
Під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, слід розуміти такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.
Щодо визначення подібності правовідносин Верховний Суд звертається до правової позиції викладеної у мотивувальних частинах постанов Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2018 у справі №305/1180/15-ц (абзац 18), від 19.06.2018 у справі №922/2383/16 (пункт 5.5), від 12.12.2018 у справі №-3007/11(абзац 20), від 16.01.2019 у справі №757/31606/15-ц (абзац 18).
Крім того, колегія суддів Верховного Суду зазначає, що подібність правовідносин визначається за їхніми елементами, зокрема суб`єктами, об`єктами та змістом (правами й обов`язками суб`єктів правовідносин) у конкретній справі.
При цьому в усіх наведених скаржником справах №  918/116/19, № 904/4685/18, № 903/827/17, № 925/1587/17, суди також зменшили розмір заявленої до стягнення суми пені до 50%, як і у справі, що розглядається. Суди досліджували надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, і на власний розсуд вирішували питання про наявність або відсутність (у кожному конкретному випадку) обставин, за яких можливе зменшення неустойки, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постановах від 22.01.2019 у справі № 908/868/18, від 27.03.2019 у справі                     № 912/1703/18, від 13.05.2019 у справі № 904/4071/18, від 03.06.2019 у справі   № 914/1517/18, від 23.10.2019 у справі  № 917/101/19.  
Таким чином, висновки судів про задоволення клопотання відповідача про зменшення розміру пені на 50% у справі, що розглядається, не суперечать висновкам Верховного Суду, які викладені у справах, на які посилається скаржник в обґрунтування доводів касаційної скарги (в яких також задоволені клопотання про зменшення пені на 50% від заявленого розміру), адже зменшення розміру пені є правом суду і реалізується ним у конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи, наведених учасниками справи обґрунтувань та дослідження доказів.
Приписи частини третьої статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України свідчать про те, що саме суд першої інстанції користується певною можливістю розсуду щодо зменшення розміру штрафних санкцій (неустойки), оцінюючи розмір збитків та інші обставини, які мають істотне значення. Натомість суд касаційної інстанції, в силу приписів частини другої статті 300 ГПК України, не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
З огляду на викладене Суд зазначає, що висновки судів попередніх інстанцій у справі ґрунтуються на правильному застосуванні норм чинного законодавства України та відповідають сформованій судовій практиці судом касаційної інстанції щодо застосування норм права, зокрема, частини третьої статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 26.07.2018 у справі  № 924/1089/17, від 12.12.2018 у справі  № 921/110/18, від 14.01.2019 у справі № 925/287/18, від 22.01.2019 у справі № 908/868/18, від 27.03.2019 у справі № 912/1703/18, від 13.05.2019 у справі № 904/4071/18, від 03.06.2019 у справі № 914/1517/18, від 23.10.2019 у справі № 917/101/19, чим спростовуються доводи касаційної скарги. 
Касаційний господарський суд зазначає, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.
Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.
У справі Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) «Sunday Times v. United Kingdom» Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін «передбачено законом» передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін «передбачено законом» передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства. 
До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика. 
Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія. 
Вислови «законний» та «згідно з процедурою, встановленою законом» зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі «Steel and others v. The United Kingdom»).
Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.
При цьому право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення ЄСПЛ від 20.05.2010 у справі «Пелевін проти України»).
Конвенція покликана гарантувати не теоретичні або примарні права, а права, які є практичними і ефективними. Це особливо стосується права на доступ до суду, зважаючи на помітне місце, відведене у демократичному суспільстві праву на справедливий суд (рішення ЄСПЛ від 09.10.1979 у справах «Ейрі проти Ірландії», п.24, Series A № 32, та «Гарсія Манібардо проти Іспанії», заява № 38695/97, п.43, ECHR 2000-II).
У рішенні ЄСПЛ у справі «Гарсія Манібардо проти Іспанії» від 15.02.2000 зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення від 02.03.1987 у справі «Monnel and Morris v. the United Kingdom», серія A, № 115, с. 22, п.56, а також рішення від 29.10.1996 у справі «Helmers v. Sweden», серія A, № 212-A, с.15, п.31).
Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем порядку доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду». При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18). 
За наведених обставин, згідно з пунктом 4 частини першої статті 296 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020) суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства на рішення господарського суду Вінницької області від 17.03.2020 та постанову Північно - західного апеляційного господарського суду від 26.05.2020 у справі  № 902/894/19. 
Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою акціонерного товариства «Укртрансгаз» на рішення господарського суду Вінницької  області від 17.03.2020 та постанову Північно - західного апеляційного господарського суду від 26.05.2020  у справі № 902/894/19.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.
Суддя                                                                                      І. Колос

Суддя                                                                                І. Булгакова

Суддя                                                                                  Т. Малашенкова