Дата документу 01.07.2020 Справа № 336/4781/18

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

 
         Єдиний унікальний № 336/4781/18                                            Головуючий у 1 інстанції 
         № провадження 22-ц/807/1623/20 Галущенко Ю.А.
Доповідач: Бєлка В.Ю.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2020 року                                                м. Запоріжжя

Запорізький Апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого: Бєлки В.Ю.
               Суддів: Кухаря С.В.
                Онищенко Е.А.
За участю секретаря: Книш С.В.

       розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи без самостійних позовних вимог: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання права власності на 1/2 частину незавершеного будівництвом житлового будинку,
В С Т А Н О В И В:
У серпні 2018 року ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом до  ОСОБА_1 , треті особи без самостійних позовних вимог: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання права власності на 1/2 частину незавершеного будівництвом житлового будинку, посилаючись на те, що з відповідачем ОСОБА_1 вона перебувала у шлюбі з 11.08.1978 року.
Шлюб між ними був розірваний рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 28.05.2009 року.
11.01.1986 року в період шлюбу ними за рахунок спільних коштів був придбаний недобудований житловий будинок АДРЕСА_1 з відсотком готовності 11%.
Після придбання будинку вона разом з відповідачем за рахунок їх спільних грошових коштів здійснювали будівництво, на яке, в тому числі, були витрачені кошти позики у розмірі 40 000 грн., наданої їй у 1991 році, як працівнику ВАТ «Мотор січ» за місцем роботи, використовували будинок для проживання власної сім`ї з дітьми ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
Згідно висновку експерта № 2401 від 10.07.2018 р., ступінь готовності житлового будинку станом на дату дослідження складає 96,75 %, технічний стан будівлі не загрожує безпечній експлуатації приміщень.
З часу вселення і по теперішній час будинком вони користуються спільно, разом з ними в будинку мешкають їхні діти.
Після розірвання шлюбу, між ними виникають суперечки щодо користування будинком.
Зазначає, що відповідачем не визнається її право на частину будинку, який є спільною сумісною власністю подружжя.
Посилаючись на ст.ст. 61, 63, 70, 71, 74 СК України, ст.319, 321, 392 ЦК України, просить суд визнати за нею право на 1/2 частку незавершеного будівництвом будинку АДРЕСА_1 та стягнути судові витрати по справі.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 березня 2020 року позов задоволено.
Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину незавершеного будівництвом житлового будинку АДРЕСА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на відшкодування витрат по сплаті судового збору 1 626 грн. 58 коп., на відшкодування витрат по сплаті судової експертизи з визначення ступеню готовності житлового будинку 3 800,00 грн., на відшкодування витрат по сплаті послуг фахівця в галузі оціночної діяльності з оцінки вартості 1/2 частки житлового будинку - 350,00 грн., а всього стягнуто 5 776 грн. 58 коп.
               У апеляційній скарзі  ОСОБА_1 зазначає, що рішення суду постановлено з порушенням норм матеріального і процесуального права. Апеляційну скаргу мотивує тим, що суд при ухваленні рішення неправильно встановив обставини, які мають значення для справи, не застосував ст.376 ЦК України. Не звернув уваги, що по справі мають місце також інші правовідносини, пов`язані з самочинним будівництвом, що потребує застосування й інших норм матеріального права, на які суд не послався та які не дослідив. Не застосовані строки позовної давності. Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позову.
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1, ч. 2 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 13 травня 2020 року за клопотанням представника ОСОБА_1 справу призначено для розгляду у загальному порядку.
Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з`явилися, вивчивши апеляційну скаргу та матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.
Судом встановлено і підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 11 серпня 1978 року, який було розірвано рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 28 травня 2009 року. Реєстрацію розірвання шлюбу здійснено 29 жовтня 2015 року, свідоцтво про розірвання шлюбу видано 06 липня 2018 року. В період шлюбу, на підставі договору купівлі-продажу від 11 січня 1986 року, посвідченого державним нотаріусом 5-ї Запорізької держаної нотаріальної контори Кріусенко Е.В., зареєстрованого в реєстрі за № 2-55, сторонами придбано недобудований жилий будинок 11 % готовності, розташований за адресою : АДРЕСА_1 . Відповідно до висновку експерта № 2401 від 10 липня 2018 року, зробленого за результатами проведеної будівельно-технічної експертизи, ступінь готовності житлового будинку складає 96,75 %, технічний стан будівлі не загрожує безпечній експлуатації приміщень. 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що вважав вимоги позивача обґрунтованими та доведеними належними та допустимими доказами.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
Згідно з ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що придбаний у шлюбі жилий будинок є спільною сумісною власністю сторін, а частки кожного з подружжя є рівними.
Окрім того, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток, оскільки він є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і, з дотриманням будівельних норм і правил, підлягати поділу між ними.
Колегія суддів відхиляє довід, викладений в апеляційній скарзі, що спірний житловий будинок є самочинним будівництвом та не може бути об`єктом права власності, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, якийдає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
З матеріалів справи вбачається, що за договором купівлі-продажу від 11 січня 1986 року ОСОБА_1 придбав недобудований жилий будинок, який належав продавцю на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва жилого будинку на праві особистої власності. Тобто земельна ділянка, на якій розташовано спірний житловий будинок була відведена саме для його будівництва.
Окрім того, колегія суддів відхиляє довід скаржника, щодо неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, що полягає у незастосуванні положень ст. 376 ЦК України.
Так, судом першої інстанції визнано за позивачкою 1/2 частину права власності на незавершене будівництво житлового будинку, а не на житловий будинок чи новостворене майно.
В розумінні статті 181 та частини 2 статті 331 ЦК України, об`єкт незавершеного будівництва є лише сукупністю належних забудовнику будівельних матеріалів і наявність судового рішення про визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва не змінює правового статусу такого майна та не перетворює сукупність будівельних матеріалів на новостворену річ - об`єкт нерухомого майна (житловий будинок, будівлю, споруду тощо), оскільки не звільняє забудовника від обов`язку після завершення будівництва (створення майна) ввести його в установленому порядку в експлуатацію в загальному порядку та здійснити державну реєстрацію права власності на новостворене нерухоме майно.
Дані висновки суду відповідають правовій позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, викладеній в Постанові від 18 грудня 2019 року по справі № 916/633/19, на яку посилається скаржник.
Не знайшли свого підтвердження доводи відповідача про наявність підстав для застосування до спірних правовідносин наслідків спливу трирічного строку позовної давності, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. З матеріалів справи вбачається, що на даний час позивачка продовжує проживати у спірному будинку, їй було відомо про складений відповідачем в 2011 році на її ім`я заповіт. Дане підтверджує твердження позивача про відсутність у неї протягом цього підстав вважати порушеним своє право власності на спірний об`єкт незавершеного будівництва.
Факт звернення ОСОБА_2 до суду з позовом про поділ іншого майна подружжя не впливає на її право на поділ спірного будинку, оскільки він не був предметом розгляду судом в іншому судовому провадженні, і позивач не позбавлена права захисту своїх майнових прав щодо нього.
Що стосується доводів відповідача про недоведеність позивачкою факту отримання нею в 1990 році позики від ВАТ «Мотор Січ» в сумі 40 000 грн., колегія суддів не бере їх до уваги, оскільки даний факт не має значення для правильного вирішення справи, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Інші докази та обставини, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, а тому не є суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06 липня 2020 року в цій справі залишити без змін.
Повна постанова складена 06 липня 2020 року.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Головуючий:                                 В.Ю. Бєлка
                                                               
Судді: С.В. Кухар

Е.А. Онищенко