Ухвала
Іменем України
22 липня 2020 року
м. Київ
справа № 562/395/20
провадження № 61-9244ск20 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Калараша А. А. (суддя-доповідач), Сімоненко В. М., Штелик С. П., розглянувши касаційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Здолбунівського районного суду Рівненської області від 19 лютого 2020 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 21 травня 2020 року у справі за заявою Приватного сільськогосподарського підприємства «Україна» про забезпечення позову,
ВСТАНОВИВ:
Приватне сільськогосподарське підприємство «Україна» (далі - ПСП «Україна») має намір звернутися до суду з позовом про визнання протиправною державної реєстрації прав на нерухоме майно та зобов`язання вчинення дій.
У лютому 2020 року ПСП «Україна» звернулося до суду з заявою про забезпечення позову.
Заява мотивована тим, що державним реєстратором Здолбунівського районного управління юстиції Рівненської області Мішурою В. В. на підставі свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) здійснено державну реєстрацію права власності та видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 20 березня 2015 року на будівлю гаража для легкових автомобілів за адресою: АДРЕСА_1 , на ім`я ОСОБА_1 .
Державна реєстрація відбулася на підставі документів, які не відповідають вимогам закону та порушують права ПСП «Україна». Свідоцтво про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства не є документом, який посвідчує виникнення чи перехід права власності на конкретне індивідуальне майно. Загальні збори членів підприємства не приймали рішення про виділ в натурі ОСОБА_1 в рахунок майнового сертифікату об`єкт нерухомого майна, а саме будівлю гаража для легкових автомобілів, відтак, внаслідок неправомірних дій та рішень державного реєстратора Стрельбицький М. М. набув право власності на нерухоме майно незаконно, чим порушено права та інтереси                  ПСП «Україна» як співвласника вищевказаного майна.
Наявність у ОСОБА_1 права власності на вищезазначене майно надає йому можливість вчиняти будь-які дії направлені на його відчуження.
Забезпечення позову необхідне задля недопущення здійснення відносно спірного майна будь-яких правочинів, оскільки, існує очевидна небезпека того, що для відновлення прав підприємства необхідно буде докласти значних зусиль, а невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.
З огляду на викладене, ПСП «Україна» просило суд вжити заходи забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_1 в будь-який спосіб відчужити, передавати в заставу, іпотеку, іншим чином обтяжувати нерухоме майно, а саме будівлю гаража для легкових автомобілів за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 602305656226 та ініціювати вчинення будь-яких реєстраційних чи інших дій щодо нерухомого майна, а саме будівлю гаража для легкових автомобілів за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 602305656226 в тому числі, але не виключно, подання будь-яких заяв відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року № 1952- IV. Заборонити всім державним реєстраторам прав на нерухоме майно в розумінні Закону України «Про державну реєстрацію речових права на нерухоме майно та їх обтяжень», а також будь-яким іншим особам уповноваженим на виконання функцій державних реєстраторів, будь-яким суб`єктам державної реєстрації та нотаріусам вчиняти будь-які дії, пов`язані з посвідченням будь-яких правочинів, а також інші реєстраційні дії, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно - будівлю гаража для легкових автомобілів за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 602305656226.
Ухвалою Здолбунівського районого суду Рівненської області від 19 лютого 2020 року, залишеною без змін постановою Рівненського апеляційного суду від 21 травня              2020 року, заяву ПСП «Україна» про забезпечення позову задоволено частково. Забезпечено позов ПСП «Україна» про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію та зобов`язання вчинення дій, визнання свідоцтва недійсним шляхом: заборони ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 в будь-який спосіб відчужити, передавати в заставу, іпотеку, іншим чином обтяжувати нерухоме майно, а саме будівлю гаража для легкових автомобілів за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 602305656226 та ініціювати вчинення будь-яких реєстраційних чи інших дій щодо нерухомого майна, а саме будівлю гаража для легкових автомобілів за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 602305656226 в тому числі, але не виключно, подання будь-яких заяв відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року                  № 1952- IV.
В іншій частині заяви про забезпечення позову відмовлено.
Ухвала суду першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, мотивована тим, що не вжиття заходів забезпечення позову може в подальшому утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду у випадку поновлення прав позивача.
19 червня 2020 року ПСП «Україна»подано засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Здолбунівського районного суду Рівненської області від 19 лютого 2020 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 21 травня 2020 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити.
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не надали оцінку доводам ПСП «Україна» щодо необхідності вжиття відповідних заходів, рівноцінності заходів забезпечення позову змісту заявлених позовних вимог, не з`ясували розмірності виду забезпечення позову, який ПСП «Україна» просило застосувати, не обґрунтували необхідності вжиття таких заходів, пославшись лише на загальні норми процесуального права та доводи ПСП «Україна». При цьому, посилання в заяві на потенційну можливість відчуження ОСОБА_1 свого майна на користь третіх осіб без наведення відповідного обґрунтування з одночасним поданням позивачем доказів, які підтверджують такі обґрунтування, що передбачено постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»                      від 22 грудня 2006 року № 9, не є достатньою підставою для задоволення заяви про забезпечення позову про визнання протиправною державної реєстрації прав на нерухоме майно.
Крім того, заявник посилається на висновки викладені у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 754/4437/18 (провадження 61-47464св18),                          від 21 листопада 2018 року у справі № 752/6255/18 (провадження 61-39768св18),             від 17 жовтня 2018 року у справі № 183/5864/17-ц (провадження 61-38692св18).
Верховний Суд, дослідивши подану касаційну скаргу та додані до неї документи, оскаржуване судове рішення, зробив висновок, що у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Здолбунівського районного суду Рівненської області від 19 лютого 2020 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 21 травня 2020 рокунеобхідно відмовити з огляду на наступне.
Відповідно до прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
Даний закон набрав чинності 08 лютого 2020 року. Касаційна скарга надіслана засобами поштового зв`язку 18 червня 2020 року, тобто після набрання чинності вказаним законом, а відтак під час вирішення питання про прийняття даної касаційної скарги до розгляду суду слід керуватися положеннями процесуального законодавства, чинного станом на день подання касаційної скарги.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті або закриття апеляційного провадження, про повернення апеляційної скарги, про зупинення провадження, щодо забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, про відмову ухвалити додаткове рішення, про роз`яснення рішення чи відмову у роз`ясненні рішення, про внесення або відмову у внесенні виправлень у рішення, про повернення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову у відкритті провадження за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про заміну сторони у справі, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремі ухвали.
Згідно з абзацом 2 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Згідно з положеннями частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених судових рішень.
У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.
Відповідно до положень статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Згідно з положеннями пунктів 1, 2, 4 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору.
Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, у тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи ускладнення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Таким   чином,   суди   попередніх   інстанцій,   дослідивши   усі   наявні  в  справі  докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства  дійшли  обґрунтованого  висновку про часткове задоволення заяви             ПСП «Україна» про забезпечення позову, а саме заборони ОСОБА_1 в будь-який спосіб відчужити, передавати в заставу, іпотеку, іншим чином обтяжувати нерухоме майно, а саме будівлю гаража для легкових автомобілів за адресою:                          АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 602305656226 та ініціювати вчинення будь-яких реєстраційних чи інших дій щодо нерухомого майна, а саме будівлю гаража для легкових автомобілів за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 602305656226 в тому числі, але не виключно, подання будь-яких заяв відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року № 1952- IV, оскільки вчинення будь-яких дій щодо відчуження вказаного майна створює реальну загрозу невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, тому такий вид забезпечення позову у найбільший мірі спрямований на забезпечення предмету спору та співмірний із заявленими позивачем вимогами.
Посилання заявника на висновки викладені у постановах Верховного Суду                                   від 20 лютого 2019 року у справі № 754/4437/18 (провадження 61-47464св18),                      від 21 листопада 2018 року у справі № 752/6255/18 (провадження 61-39768св18),                від 17 жовтня 2018 року у справі № 183/5864/17-ц (провадження 61-38692св18) є безпідставними, оскільки наведені як приклад неоднакового застосування норм процесуального права постанови Верховного Суду, прийняті за інших встановлених судами фактичних обставин справи.
Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, правильне застосовування судами норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судових рішень.
Керуючись частинами четвертою, шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Здолбунівського районного суду Рівненської області від 19 лютого 2020 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 21 травня 2020 року у справі за заявою Приватного сільськогосподарського підприємства «Україна» про забезпечення позову.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                              А. А. Калараш
В. М. Сімоненко
С. П. Штелик