ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
і м е н е м   У к р а ї н и
30 червня 2020 року        м. Херсон
справа № 658/5104/19
провадження №22-ц/819/975/20
Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого (суддя-доповідач) Склярської І.В., 
суддів: Пузанової Л.В., 
Чорної Т.Г., 
секретар  Геленко А.М., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області у складі судді Подіновської Г.В. від 04 травня 2020 року в справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості, 

               встановив:
У грудні 2019 року позивач звернувся до суду із позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в обґрунтування якого вказав, що відповідно до укладеного договору № б/н від 23 листопада 2010 року відповідач отримав кредит у розмірі 500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі, встановленому «Тарифами Банку», що діють на дату нарахування та викладені на банківському сайті з розрахунку 360 календарних днів на рік, що підтверджується п.2.1.1.12.6 договору, який складається з підписаної відповідачем анкети – заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, Умовами та правилами надання банківських послуг, тарифами банку.
Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті, складає між позивачем та відповідачем договір, що підтверджується підписом відповідача в заяві. 
В порушення вимог закону та умов договору відповідач зобов`язання за вказаним кредитним договором належним чином не виконав, у зв`язку з чим станом на 31 жовтня 2019 року за відповідачем утворилася заборгованість у сумі 41 203 грн.95 коп., яка складається з: 498,69 грн. – заборгованість за кредитом, 35466,98 грн. – по процентам за користування кредитом, 2800 грн. – за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил: 500 грн. - штраф (фіксована частина), 1938, 28 грн. – штраф (процентна складова), яку позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь, а також судові витрати
Заочним рішенням Каховського міськрайонного  суду  Херсонської області від 04 травня  2020 року позов акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк"  до ОСОБА_1  про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково. Суд стягнув з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" заборгованість за кредитним договором № б/н від 23.11.2010 року, яка складається з непогашеного тіла кредиту в розмірі 498 грн. 69 коп. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.
Суд обґрунтував рішення тим, що у заяві позичальника від 23.11.2010 року не зазначена процентна ставка, матеріали справи не містять підтверджень, що саме додані позивачем до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та правил розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку. Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які надані позивачем, не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину укладеного між сторонами кредитного договору шляхом підписання заяви-анкети.
Суд дійшов висновку, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, а також пені та комісії, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та правил не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Також, суд першої інстанції зазначив, що відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ "Приватбанк" дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.
Крім того, суд першої інстанції виходив з того, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ "Приватбанк" не повернуті. Тому, суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь банку заборгованості за кредитним договором № б/н від 23.11.2010 року у розмірі 498 грн.69 коп та про відмову у задоволенні решти позовних вимог.
В апеляційній скарзі акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" просить заочне рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги банку задовольнити, в іншій частині рішення суду залишити без змін, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.
В апеляційній скарзі акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" зазначило, що з моменту підписання фізичною особою заяви, між банком та клієнтом був укладений договір в порядку ч. 1 ст. 634 ЦК України шляхом приєднання клієнта до запропонованого банком договору, та відсутність підпису позичальника на Умовах та правилах надання банківських послуг не свідчить про те, що він не був ознайомлений з ними, не означає відсутність договірних відносин між сторонами та відсутність заборгованості, оскільки відповідач засвідчив своїм підписом в заяві, що він ознайомлений з відповідними документами, а отже повністю згоден з умовами кредитування та отримання кредиту саме на таких умовах.
Додатково позивач посилається на те, що банк надав кошти шляхом встановлення кредитного ліміту, таким чином між банком і відповідачем укладено кредитний договір, який не оспорений, не визнаний недійсним чи неукладеним, а отже є законні підстави для стягнення заборгованості з відповідача. Відповідач, підписуючи анкету-заяву та користуючись кредитними коштами та здійснюючи погашення заборгованості висловив свою згоду з формою договору та його умовами.
Крім того, позивач вказав, що крім заяви відповідачем також підписано довідку про умови кредитування з використанням кредитної картки "Універсальна, 55 днів пільгового періоду", в якій вказано тип кредитної лінії, пільговий період (55 днів), базова відсоткова ставка за користування кредитом, розмір та строк внесення щомісячних платежів, розмір комісії та зняття готівки, розмір та порядок нарахування пені за несвоєчасне погашення заборгованості, розмір штрафу при порушенні строків платежів по грошовим зобов`язанням, а тому відповідач при укладенні кредитного договору був належним чином повідомлений про умови кредитування, в тому числі щодо сплати відсотків.
Свою позицію позивач обґрунтовує посиланням на постанови Верховного Суду. 
       Також, позивач посилається на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача відсотків по кредиту, оскільки встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а останній його не повернув, у суду не було підстав для відмови в позові щодо стягнення відсотків по кредиту.
Крім того, позивач вказує на те, що відмовляючи у стягненні відсотків по кредиту, суд першої інстанції допускає грубе порушення норм банківського кредитування та ставить під загрозу фінансову стабільність банку, який є системною державною фінансовою інституцією, наносить фінансову шкоду тим споживачам банківських послуг, які розміщують свої кошти у банку на банківських депозитах, які надаються іншим споживачам послуг в кредит під певні відсотки.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Із матеріалів справи вбачається, що рішення суду в частині задоволення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" заборгованості за кредитним договором № б/н від 23.11.2010 року в сумі 498 грн.69 коп. ніким із сторін в установленому законом порядку не оскаржується, тому в цій частині рішення суду не є предметом перегляду судом апеляційної інстанції згідно положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України та п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку” № 12 від 24.10.2008 року, згідно яких у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.
Предметом апеляційного розгляду справи є рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків за кредитним договором та неустойки. 
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову в частині вимог про стягнення відсотків за кредитним договором, суд першої інстанції виходив з того, що у заяві позичальника від 23.11.2010 року не зазначена процентна ставка, матеріали справи не містять підтверджень, що саме додані позивачем до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та правил розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку. Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які надані позивачем, не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину укладеного між сторонами кредитного договору шляхом підписання заяви-анкети.
Суд дійшов висновку, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, а також пені та комісії, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та правил не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції в оскаржуваній частині, оскільки він відповідає встановленим обставинам справи відповідно до наданих банком суду першої інстанції доказам та нормам матеріального і процесуального права, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що 23.11.2010 року відповідач підписав документ, який за своєю формою і змістом є анкетою-заявою, та в якому зазначено, що дана заява разом з пам`яткою клієнта і Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між ним та позивачем договір про надання банківських послуг.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ "ПриватБанк").
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Банк, пред`являючи вимоги про стягнення кредиту, просив крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути проценти за користування кредитними коштами та неустойку (пеня, штраф).
До позовної заяви позивачем додано копію документа, який за своєю формою і змістом є анкетою-заявою, який підписаний ОСОБА_1 , розрахунок заборгованості за договором від 23.11.2010 року, копію Витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна", копію витягу з Умов та правил надання банківських послуг.
При цьому, ці витяги не підписані ОСОБА_1 , матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання боржником кредитних коштів містили умови щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, розмір і порядок їх нарахування.
Колегія суддів вважає, що правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої  сторони до запропонованого договору в цілому, не можуть бути застосовані до правовідносин сторін, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ "ПриватБанк" в період - з часу виникнення спірних правовідносин (23.11.2010 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (23.12.2019 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
Крім того, в документі від 23.11.2010 року, який підписав відповідач та який за своєю формою і змістом є анкетою-заявою, зазначено, що дана заява разом з пам`яткою клієнта і Правилами надання банківських послуг а також Тарифами складають між ним та позивачем договір про надання банківських послуг. При цьому, позивач в позовній заяві посилається не на Правила надання банківських послуг, а на Умови та правила надання банківських послуг. До позовної заяви також додано саме Умови та правила надання банківських послуг. Тобто, позивач посилається на те, що відповідач підписуючи анкету-заяву, приєднався до Умов та правил надання банківських послуг, надавши при цьому до позовної заяви витяг з цих Умов та правил, проте в зазначеній анкеті-заяві, яка підписана відповідачем, вказано про Правила надання банківських послуг. Отже, зазначені документи мають різну назву, а тому не є тотожними.
При цьому, до позовної заяви позивачем не надано Правила надання банківських послуг.
У документі від 23.11.2010 року, який підписала ОСОБА_1 та який за своєю формою і змістом є анкетою-заявою, не зазначено розмір процентної ставки за користування кредитом, тобто сторони у розумінні цивільного законодавства не погодили розмір та підстави стягнення процентів, так само як і неустойки.
Враховуючи вказані обставини колегія суддів вважає, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Правила надання банківських послуг, відсутність у документі від 23.11.2010 року, який підписав відповідач та який за своєю формою і змістом є анкетою-заявою, домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують обставин, викладених в позовній заяві.
Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Проте, позивачем під час розгляду справи в суді першої інстанції, не зважаючи на вимоги ст. 81 ЦПК України про те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, не було надано суду доказів на підтвердження обставин того, що саме ці Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" та Витяг з Правил надання банківських послуг розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Правил надання банківських послуг ПриватБанку, як і не надано доказів на підтвердження обставин, які б свідчили про погодження сторонами договору розміру процентної ставки за користування кредитними коштами.
Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах даної справи не підписані відповідачем, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного 23.11.2010 року між позивачем та ОСОБА_1 шляхом підписання анкети-заяви. Отже, відсутні підстави вважати, що кредитор і боржник обумовили у письмовому вигляді сплату процентів за користування кредитними коштами.
Колегія суддів не приймає та не надає оцінку новому доказу, доданому до апеляційної скарги, а саме довідку про умови кредитування з використанням платіжної карти "Кредитка Універсальна" 55 днів пільгового періоду від 23 листопада 2010 року, зважаючи на таке.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи (стаття 12 ЦПК України). Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. 
Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип "процесуальної рівності сторін" передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).
Обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів (рішення Європейського суду з прав людини від 04 жовтня 2001 року у справі "Тойшлер проти Германії" (Тeuschler v. Germany)).
Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
В пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку" зазначено, що дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з`явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень. 
Згідно зі ст. 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Позивачем до позовної заяви додано розрахунок заборгованості за договором, копію документа, який за своєю формою і змістом є анкетою-заявою, копію Витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна", копію витягу з Умов та правил надання банківських послуг, копію паспорта відповідача та копії статутних документів банку.
В позовній заяві відсутнє зазначення про неможливість надання будь-якого доказу під час подання позовної заяви.
Разом із доданими документами позивачем додано клопотання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, в якому представником позивача окремо виділено про розгляд справи за наявними у справі матеріалами/а.с.2/ та клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача, яке було враховано судом першої інстанції, та в якому представник позивача зазначив, що необхідні докази є в матеріалах справи, клопотання та заяви з боку АТ КБ «Приватбанк» відсутні / а.с.3/.
За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.
Гарантіями реалізації принципу змагальності є відповідальність за неподання доказів до суду.
Повноваження суду апеляційної інстанції визначені частиною 1 статтею 367 ЦПК України, якою передбачено, що  суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Частиною 3 статті 367 ЦПК України встановлено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Проте, апеляційна скарга, до якої долучена копія довідки про умови кредитування з використанням карти "Кредитка Універсальна" 55 днів пільгового періоду не містить обґрунтування неможливості її подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від позивача та не містить доказів неможливості її подання до суду першої інстанції, а також не містить наявності інших поважних причин для її неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка її подає.
Крім того, долучена до апеляційної скарги копія довідки про умови кредитування з використанням платіжної карти "Кредитка Універсальна" 55 днів пільгового періоду не містить прізвища, ім`я та по-батькові особи, яка її підписала. 
За таких обставин колегія суддів вважає, що вказана копія довідки про умови кредитування з використанням платіжної карти "Кредитка Універсальна" 55 днів пільгового періоду від 06 квітня 2011 року не підлягає дослідженню судом апеляційної інстанції.
Таким чином, враховуючи наведене, колегія суддів вважає безпідставним посилання позивача на те, що крім заяви відповідачем також підписано довідку про умови кредитування з використанням кредитної картки "Універсальна, 55 днів пільгового періоду", в якій вказано тип кредитної лінії, пільговий період (55 днів), базова відсоткова ставка за користування кредитом, розмір та строк несення щомісячних платежів, розмір комісії та зняття готівки, розмір та порядок нарахування пені за несвоєчасне погашення заборгованості, розмір штрафу при порушенні строків платежів по грошовим зобов`язанням, а тому відповідач при укладенні кредитного договору був належним чином повідомлений про умови кредитування, в тому числі щодо сплати відсотків та неустойки.
З огляду на викладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не доведено факту укладання із відповідачем договору від 23.11.2010 року на умовах, зазначених позивачем, в тому числі щодо розміру процентів за користування кредитом та неустойки за неповернення кредитних коштів.
З урахуванням зазначених обставин, не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що з моменту підписання фізичною особою заяви, між банком та клієнтом був укладений договір в порядку ч. 1 ст. 634 ЦК України шляхом приєднання клієнта до запропонованого банком договору, та відсутність підпису позичальника на Умовах та правилах надання банківських послуг не свідчить про те, що він не був ознайомлений з ними, не означає відсутність договірних відносин між сторонами та відсутність заборгованості, оскільки відповідач засвідчив своїм підписом в заяві, що він ознайомлений з відповідними документами, а отже повністю згоден з умовами кредитування та отримання кредиту саме на таких умовах.
Доводи апеляційної скарги про те, що відмовляючи у стягненні відсотків по кредиту, суд першої інстанції допускає грубе порушення норм банківського кредитування та ставить під загрозу фінансову стабільність банку, який є системною державною фінансовою інституцією, наносить фінансову шкоду тим споживачам банківських послуг, які розміщують свої кошти у банку на банківських депозитах, які надаються іншим споживачам послуг в кредит під певні відсотки, не заслуговують на увагу, оскільки ці обставини не свідчать про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права та не є підставою для проведення переоцінки обставин та доказів, зроблених судом першої інстанції у своєму рішенні.
Судом першої інстанції надано належну оцінку доказам наданим позивачем, проте останнім не зважаючи на вимоги процесуального закону у встановленому ним порядку, не надано належних, допустимих та достатніх доказів, які б підтверджували досягнення сторонами умов щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, розмір і порядок їх нарахування за кредитним договором б/н від 23.11.2010 року та неустойки.
Зазначені обставини свідчать про те, що судом першої інстанції рішення в оскаржуваній частині постановлено з дотриманням норм процесуального права, на засадах змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства.
Доводи позивача, із посланням на положення частини першої статті 1048 ЦК України, про те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача відсотків по кредиту, оскільки основними вимогами банку за кредитним договором до боржника є повернення наданих кредитних коштів та отримання відсотків за їх користування, колегія суддів не приймає до уваги, з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Правовий аналіз вищенаведеної норми права дає підстави для висновку, що в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Як зазначалося вище, у підписаному відповідачем документі від 23.11.2010 року, який за своєю формою і змістом є анкетою-заявою, відсутній визначений договором розмір процентів за користування кредитом, при цьому позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів, які б підтверджували досягнення сторонами умов за договором щодо розміру та підстав стягнення процентів.
Вимог про стягнення процентів за користування кредитом з підстав та у розмірах, які визначаються актами законодавства, тобто які встановлені законом, позивач не пред`явив, суд не може вийти за межі заявлених позовних вимог, відтак відсутні підстави для їх стягнення.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи в частині оскаржуваного рішення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права. 
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду в оскаржуваній частині ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині - без змін.
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то судові витрати понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на позивача. 
Керуючись ст.ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374,  ст. 375, 384 ЦПК України,  суд,
                                                                   п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" залишити без задоволення. 
Заочне рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 04 травня 2020 року в оскаржуваній частині залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених ч. 3 ст. 389 ЦПК України. 

Головуючий  І.В.Склярська 

Судді:  Л.В.Пузанова 

Т.Г.Чорна

Повний текст судового рішення складено 13 липня 2020 року.

Суддя:                                         І.В. Склярська