Постанова
іменем України 
29 вересня 2020 року
м. Київ
справа № 127/17831/18
провадження № 51 – 493 км 20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                               ОСОБА_1 ,
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: 
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
розглянув  у  відкритому  судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у провадженні в суді апеляційної інстанції, на вирок Вінницького апеляційного суду від 19 грудня 2019 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018020020002203, за обвинуваченням
ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_2 ,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України.
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 10 липня 2019 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 186 КК України та призначено кожному з них покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 30 травня 2018 року до набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Запобіжний захід щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили залишено у вигляді тримання під вартою.
Прийнято рішення щодо процесуальних витрат та долі речових доказів.
Вінницький апеляційний суд скасував цей вирок місцевого суду та ухвалив новий вирок від 19 грудня 2019 року, яким засудив ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 187 КК України та призначив кожному з них покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців.
Крім того, суд апеляційної інстанції ухвалив рішення щодо зарахування у строк покарання засудженим строку попереднього ув`язнення, а також щодо процесуальних витрат та долі речових доказів, аналогічні рішенням місцевого суду.
Згідно з вироком апеляційного суду, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 29 травня 2018 року близько 21:00 перебуваючи у належному ОСОБА_8 домоволодінні у  АДРЕСА_3 , діючи за попередньою змовою групою осіб, з метою заволодіння чужим майном вчинили напад на ОСОБА_9 , поєднаний із застосуванням насильства, яке є небезпечним для життя і здоров`я потерпілого.
В ході нападу ОСОБА_6 , перебуваючи позаду ОСОБА_9 , ліктьовим суглобом правої руки схопив останнього за шию, шляхом ривка потягнув його на ліжко та утримував, стискаючи шию. Подолавши опір потерпілого, який сприйняв дії ОСОБА_6 як реальну загрозу здоров`ю та життю, висловлюючи словесні погрози фізичною розправою, а ОСОБА_7 усвідомлюючи, що ОСОБА_6 створено умови для безперешкодного заволодіння майном потерпілого, забрав належний останньому ноутбук вартістю 3757 грн, навушники та комп`ютерну мишку. Після чого ОСОБА_6 відпустив ОСОБА_9 та, погрожуючи фізичною розправою, змусив віддати гроші у сумі 14 грн.
Заволодівши майном та грошовими коштами потерпілого, засуджені покинули місце вчинення злочину.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати вирок апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Вважає, що апеляційний суд, призначаючи засудженим покарання, всупереч вимогам ст. 65 КК України, не врахував повною мірою ступеня тяжкості злочину та дані про особи винних,  і неправомірно  застосував  ст. 69 КК України, що потягло за собою невиправдану м`якість заходу примусу.
Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор  ОСОБА_5 просила задовольнити касаційну скаргу прокурора на викладених у ній підставах.
Мотиви суду
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Обґрунтованість засудження ОСОБА_10 і ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 187 КК України та правильність кваліфікації їх дій у касаційній скарзі прокурором не оспорюються.
Як зазначено в ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.
У касаційній скарзі прокурор фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про  особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК України), визначенні «інших обставин справи»; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання, передбачене санкцією статті за вчинений злочин або на підставі ст. 69 КК України перейти до більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість призначення покарання передбаченого законом за вчинений злочин або більш м`якого покарання, яке б сприяло його меті та було достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.
Призначаючи ОСОБА_6 та ОСОБА_7 покарання, суд апеляційної інстанції виходив із того, що вони вчинили злочин, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких, разом із тим, апеляційний суд зважив на те, що заподіяні збитки потерпілому відшкодовано, шкоди для його здоров`я внаслідок вчинення злочину не спричинено, у зв`язку з чим останній просив призначити засудженим менш суворе покарання, ніж призначив місцевий суд. Крім цього, апеляційний суд урахував дані про особи винних, які є особами молодого віку та позитивно характеризуються, а також те, що вони фактично визнали свою вину у вчиненні протиправних дій щодо потерпілого та розкаялися.
Урахувавши ці обставини як такі, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, апеляційний суд дійшов висновку про можливість призначити ОСОБА_6 та ОСОБА_7 покарання нижче від найнижчої межі, передбаченої ч. 2 ст. 187 КК України, навівши у вироку достатні мотиви прийнятого рішення.
Доводи, наведені в касаційній скарзі прокурора, про те, що зазначені обставини не давали апеляційному суду достатніх підстав для застосування положень ст. 69 КК України, є непереконливими.
Так, матеріалами справи підтверджено, що засуджені під час судового провадження в судах першої та апеляційної інстанцій не заперечували свою причетність до вчинення протиправних дій щодо потерпілого, однак не погоджувалися з наданою органом досудового розслідування кримінально-правовою оцінкою цим діям за ч. 3 ст. 187 КК України. Така позиція засуджених була способом реалізації гарантованого ч. 2 ст. 63 Конституції України та ч. 3 ст. 42 КПК України права на захист, врахування її для погіршення правового становища особи в будь-який спосіб призводить до нівелювання вказаних законодавчих гарантій та є неприпустимим.
Крім того, ОСОБА_6 та  ОСОБА_7 вибачилися перед потерпілим та, попри ствердження прокурора, в добровільному порядку до початку судового розгляду відшкодували йому матеріальну і моральну шкоду, завдану внаслідок вчинення злочину, що підтверджено відповідною заявою ОСОБА_9 (т. 2 а.с.48). Останній під час судового провадження підтвердив, що не має до засуджених будь-яких претензій і просив призначити їм мінімальне покарання. Отже, критична оцінка засудженими своїх дій, співчуття до потерпілого та прагнення зменшити негативні наслідки своєї протиправної поведінки свідчать про щирість їх каяття.
Із урахуванням позитивних даних, що характеризують засуджених, їх посткримінальної поведінки, відсутності обставин, що обтяжують покарання, встановлення ряду обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, колегія суддів Верховного Суду визнає призначене засудженим покарання у виді позбавлення волі із застосуванням ст. 69 КК України пропорційним характеру вчинених ними дій, їх небезпечності, необхідним і достатнім для виправлення засуджених та попередження нових злочинів, а підстав вважати його явно несправедливим через м`якість не вбачає.
Вирок апеляційного суду в частині призначення покарання достатньо умотивований та відповідає вимогам статей 374, 420 КПК України.
Істотних порушень норм права, які тягнуть за собою обов`язкове  скасування вироку апеляційного суду під час розгляду кримінального провадження в порядку касаційної процедури, не встановлено.
Тому подану касаційну скаргу слід залишити без задоволення.  
у х в а л и в:
Вирок Вінницького апеляційного суду від 19 грудня 2019 року щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора – без задоволення.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді
 
ОСОБА_11                                  ОСОБА_2                                        ОСОБА_3