КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
Справа № 755/14841/18	 	
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/5435/2020	 	
Головуючий у суді першої інстанції:  Марфіна Н.В.	 	
Доповідач у суді апеляційної інстанції:Семенюк Т.А.	 	
 
            30 червня   2020  року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:
            Головуючого - Семенюк Т.А
            Суддів - Рейнарт І.М., Кирилюк Г.М.,
            при секретарі - Макаровій К.В., 
розглянувши в судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 23 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Довбах Наталія Петрівни, про визначення додаткового строку для прийняття спадщини та визнання права власності на спадщину,-
В С Т А Н О В И В:
 
У жовтні 2018 року позивач звернулась до суду із позовом до відповідача про визначення додаткового строку для прийняття спадщини та визнання права власності на спадщину, посилаючись в обґрунтування своїх вимог на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її рідна сестра ОСОБА_3 , після смерті якоїзалишилась спадщина у вигляді 9/10 квартири  АДРЕСА_1 , інша 1/10 частина вказаної квартири, перебувала у власності сина померлої -  ОСОБА_4 .
ОСОБА_4  прийняв спадщину після померлої матері. 
Зазначила, що чоловік померлої ОСОБА_3 - ОСОБА_5 , спадщину після померлої дружини не приймав та у 2011 році переїхав на постійне місце проживання до         м. Феодосія Автономної республіки Крим, за даними позивача, прийняв громадянство Росії. 
Позивач вказувала на те, ОСОБА_4 проживав із нею у м. Горішні Плавні та її родина фактично замінили йому сім`ю, оскільки він повністю перебував на її утриманні. 
ІНФОРМАЦІЯ_3 при проходженні військової служби, ОСОБА_4 загинув.
Позивач зазначає, що займалась похованням, організацією поминальних обідів та встановленням пам`ятнику. 
Після смерті  ОСОБА_4 залишилась спадщина у вигляді квартири  АДРЕСА_1 , проте у померлого є батько, хоча позивач і не бачила його з 2014 року, тому вважала, що не має права на спадкування, оскільки заповіту померлий не залишив, а вона відноситься до 3 ступеню спорідненості. 
ОСОБА_1 зазначила, що весь час до дня звернення із позовом вважала, що  ОСОБА_5  прийняв спадщину після смерті свого сина. Однак, у 2014 році, на думку позивача, ОСОБА_5 незаконно змінив своє громадянство на громадянство Росії, тому виникли сумніви, що ОСОБА_5  взагалі не звертався до нотаріуса, як громадянин України, із заявою про прийняття спадщини після смерті свого сина. 
Також, зазначила, що у лютому 2018 року помер ОСОБА_5 , проте в нього є дружина ОСОБА_2 , з якою він одружився в АР Крим, як громадянин Росії за російським паспортом. 
Крім того, позивач вказує, що ОСОБА_2 подала до нотаріуса заяву про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_5 , який належним чином не прийняв спадщину після смерті свого сина, а відтак, встановивши такі обставини, позивачка невідкладно подала заяву про прийняття спадщини 26 липня 2018 року .
В той же час, позивачка є рідною тіткою померлого  ОСОБА_4 та мала бажання прийняти спадщину та подати заяву, але не зробила цього у шестимісячний строк через те, що вважала, що батько прийме спадщину, у зв`язку із чим пропустила строк для прийняття спадщини з поважних, на її думкупричин.
21 вересня 2018 року позивачка отримала від нотаріуса повідомлення, у якому зазначалось, що її заява про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 прийнята та долучена до матеріалів спадкової справи, однак видати свідоцтво про право на спадщину неможливо, оскільки не підтверджуються родинні відносини ОСОБА_1 з померлим, а також у зв`язку із тим, що ОСОБА_5 (батька померлого), подано заяву про прийняття спадщини. 
Отже, на думку позивача, ОСОБА_5 належним чином не прийняв спадщину після смерті свого сина - ОСОБА_4 , оскільки незаконно змінив громадянство, подав заяву про прийняття спадщини як невизнаний Україною громадянин Росії, а тому не вважається таким, що прийняв спадщину.
23 грудня 2019 року рішенням Дніпровського районного суду м. Києва у задоволенні позову ОСОБА_1  відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову, вважаючи, що судом порушено норми  матеріального та процесуального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи. 
В обґрунтування апеляційної скарги, скаржник зазначає, що на підставі ст. 1297 ЦК України, ОСОБА_5 не був власником квартири за життя і не став власником, прийнявши спадщину, так як спадкоємець зобов`язаний одержати свідоцтво права власності, яке юридично підтверджує прийняття спадщини та зареєструвати його в державному реєстрі прав нерухомості, після цього спадкоємець стає власником нерухомого майна, оскільки у ОСОБА_5 , на думку позивача, немає спадкоємців, а право власності по договору купівлі - продажу належить померлому племіннику ОСОБА_4 , відтак більше ніхто не може стати власником квартири АДРЕСА_1 , крім ОСОБА_1 .
Вказує, що в квартирі безпідставно проживають орендарі і виселити їх неможливо.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 31 березня 2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 23 грудня 2019 року та у відповідності до вимог ст. 360 ЦПК України встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.
Відзив на апеляційну скаргу від учасників справи, на адресу суду не надходив.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом встановлено, що 23 липня 1988 року ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , яка згодом змінила прізвище на « ОСОБА_3 » , зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу (том 1, а.с. 53). В шлюбі народився ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження ( том 1, а.с. 13).
Як вбачається з матеріалів справи, квартира АДРЕСА_1 на праві власності зареєстрована за ОСОБА_4 (9/10 ч.) та ОСОБА_3 (1/10 ч.) відповідно до договору купівлі-продажу від 22 вересня 2003 року №3063, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щербою Л.О. (том 1, а.с. 52).
Згідно копій свідоцтв про смерть, ОСОБА_3 померла  ІНФОРМАЦІЯ_1 ,ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (том 1, а.с. 16-17).
За даними Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 10 квітня 2019 року, ОСОБА_3 була зареєстрована у квартирі  АДРЕСА_1 у період з 4 листопада 2003 року по 22 березня 2007 року, а  ОСОБА_4 у період з 4 листопада 2003 року по 21 жовтня 2016 року (том 1, а.с. 210).
На час смерті ОСОБА_3 її рідний син ОСОБА_4 був зареєстрований за місцем свого проживання разом із своєю матір`ю, крім того на час смерті матері ОСОБА_4 був неповнолітнім.
За змістом ч.ч. 3, 4 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу.
Отже, ОСОБА_4 після смерті своєї матері ОСОБА_3 , як спадкоємець першої черги, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, та був неповнолітнім, є таким, що прийняв спадщину після смерті своєї матері.
Згідно копії матеріалівспадкової справи, щодо майна померлого  ОСОБА_4 , його батько ОСОБА_5 протягом встановленого часу звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті сина. (том 1, а.с. 38) 
У заяві зазначено, що особу ОСОБА_5 , 1950 року народження, встановлено за паспортом серії НОМЕР_1  , виданомуХарківським РУ ГУ МВС України в м. Києві 27 червня 1996 року та перевіреносправжність його підпису та дієздатність (том 1, а.с. 44).
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_5 перетинав державний кордон України за паспортом громадянина України, згідно листа  Державної прикордонної служби України від 29 жовтня 2018 року (том 1 а.с. 92).
Згідно листа Державної міграційної служби України щодо запиту про вихід           ОСОБА_5 з громадянства України, служба зазначає, що рішення про припинення особою громадянства України приймає Президент України шляхом видання відповідних Указів, інших відомостей не зазначено (том 1, а.с. 104).
26 липня 2018 року ОСОБА_1 подано заяву про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_4 (том 1, а.с. 50).
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 надіслано повідомлення приватного нотаріуса від 21 вересня 2018 року та повідомлено позивача, що пропущений строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 , відтак вважається такою, що не прийняла спадщину. Крім того, між позивачем та померлим відсутні будь-які родинні або шлюбні відносини та повідомлено про те, що спадщину після померлого ОСОБА_4 у встановленому законом порядку прийняв спадкоємець першого ступеня спорідненості (том 1, а.с. 19-20).
На підтвердження наявності родинних зв`язків між  ОСОБА_1 та померлим  ОСОБА_4 , позивачем надано викопіювання з погосподарської книги (том 1, а.с. 12).
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 11 грудня 2018 року заяву ОСОБА_2 про встановлення факту смерті ОСОБА_5 - задоволено та встановлено, що ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 в АР Крим, м . Феодосія, смт. Приморський(том 1, а.с. 180-181).
11 липня 2018 року ОСОБА_2 подано заяву про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_5 . У заяві зазначено, що особу ОСОБА_2 , 1953 року народження, встановлено за паспортом громадянина Російської Федерації (том 1 а.с. 160).
Відповідно до положень ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно доКонституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.
Суд першої інстанції не прийняв до уваги як докази у справі, та вважав їх недопустимими, всі письмові матеріали подані стороною відповідача, які видані неповноважними, незаконними органами на тимчасово окупованій території АР Крим.
Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що померла ОСОБА_3 за життя заповіту не залишила, на час смерті ОСОБА_4 був неповнолітнім, проте є таким, що прийняв спадщину після смерті матері. На підставі ст. 1258 ЦК України, ОСОБА_5 після смерті сина у встановлений законом строк звернувся із заявою про прийняття спадщини, а відтак вирішальним є саме прийняття спадщини.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне. 
На підставі ст. 13 ЦПК Українисуд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Предметом спору у справі, яка переглядається, є визнання права власності на спадщину, яка залишилась після смерті  ОСОБА_4 .
Відповідно до ст. ст. 1216, 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч. 3ст. 46 цього кодексу).
В основі спадкування за законом знаходиться принцип черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими (ст. 1258 ЦК України).
Відповідно до ч. 1ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (ст. 1264 ЦК України).
На підставі ч. 5 ст. 1268 ЦК Україниспадщина належить спадкоємцю незалежно від часу її прийняття, з часу відкриття спадщини.
Згідно із положеннями ч. 1 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Статтею 1270 ЦК України встановлено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він продовжується до трьох місяців.
Судом встановлено, що після смерті ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 , відкрилася спадщина. 
Судом встановлено, що заповіту померлий ОСОБА_4  не залишив, а відтак право на спадкування одержали спадкоємці за законом.
Спадкоємцем першої черги за законом був померлий ОСОБА_5 , який звернувся в становлений законом строк до нотаріуса.
Згідно із ч. 1ст. 67 Закону України «Про нотаріат», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім`я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо.
Судом встановлено, що  ОСОБА_1 не скористалась правом на прийняття спадщини шляхом подання нотаріусу відповідної заяви у встановлений ч. 1 ст. 1269 ЦК України строк.
Згідно зі ст. 328 цього Кодексу право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Однією з визначених законом підстав набуття права власності є спадкування.
Перехід права власності на майно спадкодавця до спадкоємців посвідчується свідоцтвом про право на спадщину (ст. 1296 ЦК України), отримання якого є правом спадкоємця, водночас норма ч. 1 ст. 1297 ЦК України зобов`язує спадкоємця, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, звернутися до нотаріуса за видачею свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.
Судом встановлено, що ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , проте не оформлення батьком права на спадщину не позбавляє його права на спадщину сина.
Колегія суддів не приймає до уваги, доводи апеляційної скарги щодо не належного прийняття спадщини ОСОБА_5 після померлого сина ОСОБА_4 , оскільки матеріалами справи підтверджується, що померлий ОСОБА_5 вчасно звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті сина, заява прийнята нотаріусом.
Не заслуговують на увагу й доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_5 не оформив право власності на успадковану квартиру, оскільки, відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Доводи апеляційної скарги, що оскільки  ОСОБА_5 незаконно змінив громадянство, подав заяву про прийняття спадщини як невизнаний Україною громадянин Росії, він не вважається таким, що прийняв спадщину, не ґрунтуються на законі. ОСОБА_5 був батьком померлого ОСОБА_4 , тобто, спадкоємцем першої черги, наступні черги спадкоємців за законом отримують право на спадкування в залежності від того, прийняли або не прийняли спадкоємці попередньої черги спадщину, тобто закон не пов`язує наявність у наступної черги спадкоємців права на спадкування з отриманням чи не отриманням свідоцтва про право на спадщину спадкоємцями попередньої черги, а вирішальним є саме прийняття або не прийняття спадщини.
Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.
Інші доводи апеляційної скарги також висновків суду не спростовують та не впливають на їх правильність.
Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи та узгоджуються з нормами матеріального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 367, 374,375,381-384 ЦПК України, суд, -
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну  скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 23 грудня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає чинності з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду  протягом тридцяти днів.
 
Повний текст складено 1 липня 2020 року.

Головуючий
 
Судді