Номер провадження: 22-ц/813/3182/20 
Номер справи місцевого суду: 1522/18299/12
Головуючий у першій інстанції Бондар В.Я.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07.07.2020 року                                                                 м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.
                        за участю секретаря: Томашевської К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, на рішення Приморського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Бондаря В.Я. 20 вересня 2012 року у м. Одеса, -
встановила:

30 липня 2012 року ПАТ «Дельта Банк» звернувся до суду з позовною заявою до відповідачів, в якій просив стягнути з останніх заборгованість за кредитним договором на загальну суму 139 721, 04 гривень та суму судового збору. При цьому посилався на те, що між ТОВ «Український промисловий банк» та відповідачем ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №426-0131003/ФКІП-08 від 27 червня 2008 р., відповідно до якого відповідач   отримала кредит у сумі 104 623 гривень, строком до 26 червня 2033 р. з погашенням кредиту та відсотків за користування кредитом щомісячно, згідно графіку погашення кредиту та відсотків. У наступному, ТОВ «Український промисловий банк» відступило на користь ПАТ «Дельта Банк» право вимоги за вказаним кредитним договором №426-0131003/ФКІП-08 від 27 червня 2008 р., згідно до договору про передачу активів від 30 червня 2010 р. У якості забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_2 був укладений договір поруки №426-0131003/ФПОР-08 від 27 червня 2008 р., згідно якого він прийняв на себе зобов`язання відповідати по зобов`язаннях ОСОБА_1 , які виникають з умов вказаного кредитного договору. Відповідачі порушили умови повернення платежів, в результаті чого станом на 27 березня 2012 р. у них виникла заборгованість за договором кредиту у розмірі 139 721, 04 гривень.
Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20 вересня 2012 року позов ПАТ «Дельта Банк» було задоволено.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь АТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором №426-0131003/ФКІП-08 від 27 червня 2008 р. у розмірі 139 721, 04 гривень, що складається з заборгованості по кредиту - 98 345,68 гривень, заборгованості по відсоткам - 39 950,62 гривень, комісії за ведення кредиту -1 424,74 гривень.
 Стягнуто в рівних частках з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь АТ «Дельта Банк» суму судового збору у розмірі 1 397, 21 гривень (а.с. 51-53).
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, апелянт посилається на те, що про існування оскаржуваного судового рішення вона дізналася лише 23 вересня 2019 року. Судом першої інстанції про час, дату та місце судового розгляду відповідача належним чином повідомлено не було. Крім того, ОСОБА_1 вказує, що розмір процентів та комісії не міг бути стягнутий, оскільки розрахунок заборгованості є одностороннім, складений працівниками банку (а.с. 130-133).
Згідно з Указом Президента України від 13 березня 2020 року № 87/2020 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 березня 2020 року «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19: 1, на всій території України установлено карантин.
Рада суддів України рекомендувала у період карантину встановити особливий режим роботи судів України, а саме: роз`яснити громадянам можливість відкладення розгляду справ у зв`язку із карантинними заходами (Лист Ради суддів України від 16 березня 2020 року, адресований Верховному Суду, Вищому антикорупційному суду, місцевим та апеляційним судам).
Пунктами 1, 5 розпорядження Голови Одеського апеляційного суду від 16 березня 2020 року зі змінами «Про тимчасові заходи з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19» передбачено, що тимчасово, на час установлення на території України карантину, зупиняється розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судового процесу та припинено їх пропуск до залів судових засідань на час вжитих заходів. Вказане розпорядження видано з метою забезпечення здійснення правосуддя Одеським апеляційним судом, забезпечення доступу громадян до правосуддя під час дії установленого державою карантину.
Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, освідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.
Згідно п.3 ч.3 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі, якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою. 
З матеріалів справи вбачається, що апелянт ОСОБА_1 не була належним чином сповіщена судом першої інстанції про час, дату та місце судового розгляду. Так, судова повістка про призначення судового засідання на 20 вересня 2012 року о 14:30 год., направлена на адресу відповідача у справі ОСОБА_1 , повернулась до суду із відміткою працівника поштового зв`язку "не проживає", що не може вважатися належним повідомленням особи про виклик до суду. Таким чином, неповідомлення відповідача у справі про розгляд справи позбавило останню передбаченого законом права захищати свої права та інтереси у судовому засіданні, позбавило можливості скористатися правами, визначеними ч.1 ст. 43 ЦПК України.
На підставі викладеного, колегія суддів доходить до висновку про необхідність скасування заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 вересня 2012 року, та постановлення нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.
У судовому засіданні судом першої інстанції було встановлено, що між ТОВ «Український промисловий банк» та відповідачем ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №426-0131003/ФКІП-08 від 27 червня 2008 р., відповідно до якого відповідач отримала кредит у сумі 104 623 гривень строком до 26 червня 2033 р., з погашенням кредиту та відсотків за користування кредитом щомісячно, згідно графіку погашення кредиту та відсотків. 
У якості забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_2 був укладений договір поруки №426-0131003/ФПОР-08 від 27 червня 2008 р., згідно якого останній прийняв на себе зобов`язання відповідати по зобов`язаннях ОСОБА_1  які виникають з умов вказаних кредитних договорів.
В подальшому, ТОВ «Український промисловий банк» відступив на користь ПАТ «Дельта Банк» право вимоги за вказаним кредитним договором №426-0131003/ФКІП-08 від 27 червня 2008 р., згідно до договору про передачу активів від 30 червня 2010 р.
19 серпня 2019 року між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та ОСОБА_3 було укладено договір №1732/К купівлі-продажу прав вимоги.
З додатку до договору вбачається, що право вимоги до боржника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перейшло до ОСОБА_3 
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 19 вересня 2019 року замінено стягувача Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» у виконавчому провадженні з примусового виконання виконавчого листа 1522/18299/12, виданого Приморським районним судом м. Одеси, на його правонаступника  ОСОБА_3 .
З матеріалів справи вбачається, що відповідачі порушили умови повернення платежів, в результаті чого станом на 27 березня 2012 р. у них виникла заборгованість за договором кредиту у розмірі 138 296, 30 гривень, що складається з заборгованості по кредиту - 98 345,68 гривень, заборгованості по відсоткам - 39 950, 62 гривень.
Відповідно до статті 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
Відповідно до умов кредитного договору, позивач зобов`язаний був надати відповідачу кредит на умовах, передбачених кредитним договором.
Позивач виконав свої зобов`язання, надавши відповідачу кредитні кошти в повному обсязі, що підтверджується розрахунком заборгованості, рухом коштів по рахунку позичальника, проте, відповідач не належним чином виконував умови договору, а саме: своєчасно сплачувати проценти на користування кредитом, дотримуватися графіку повернення кредитних коштів, повернути кредит у визначені договором терміни, а також виконати інші зобов`язання згідно кредитного договору, й погасити всю суму кредиту у визначений договором строк.
Відповідач, відповідно до умов Кредитного договору засвідчив, що всі умови кредитного договору йому зрозумілі й він вважає їх справедливими по відношенню до себе та підтвердив свою здатність їх виконувати.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).
Як встановлено в ході судового розгляду справи судом першої ірнстанції, відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання, передбачені кредитним договором, тобто, не сплачував відсотки за користування кредитними коштами та не повертав чергові суми отриманого кредиту, не погасив всю суму кредиту згідно вимогами Кредитного договору.
Позивачем, на виконання умов кредитного договору, було надіслано боржникам Досудову вимогу від 22 березня 2012 року з повідомленням про вручення щодо існуючої заборгованості й необхідністю погасити вказаний борг, проте дані повідомлення відповідачами залишено без уваги та виконання, сума боргу залишилась незмінною.
Судом апеляційної інстанції також встановлено, що відповідач належним чином ознайомлений зі змістом кредитного договору, що засвідчується його особистим підписом; його умови ним не спростовуються. Вказаний договір не був оскаржений сторонами у передбаченому законом порядку.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частино першою статті 1050 ЦК України встановлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Відповідно до статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором (частина 1 статті 1048 ЦК України).
Колегія суддів враховує, що відповідач порушив свої зобов`язання щодо щомісячного повернення частини кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом.
У разі порушення відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором, відповідно до ч.2 ст. 1050, ч.2 ст. 1054 ЦК України, позивач має право достроково стягнути заборгованість по кредиту, відсоткам та комісії, вимагати виконання інших зобов`язань за кредитним договором відповідно до ст. 1048 ЦК України.
Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу встановленого інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Листом від 22 березня 2012 року ПАТ «ДельтаБанк» письмово повідомив ОСОБА_1 про вимогу погашення заборгованості за цим кредитним договором, тобто, застосував право на повернення кредиту достроково. Аналогічним листом від 22 березня 2012 року ПАТ «ДельтаБанк» письмово повідомив також поручителя ОСОБА_2 про вимогу погашення заборгованості за цим кредитним договором. До суду із позовом Банк 30 липня 2012 року, тобто у межах шести місяців із дня настання строку виконання основного зобов`язання, що передбачено частиною четвертою статті 559 ЦК України.
Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.
Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).
У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.
Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).
Таким чином колегія суддів вважає, що вимоги позивача ПАТ «Дельта Банк» є частково обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягали задоволенню; обставини, що спростовують позовні вимоги, судом не встановлені.
Станом на 27 березня 2012 р., у боржників виникла заборгованість за договором кредиту у розмірі 138 296, 30 гривень, що складається з заборгованості по кредиту - 98 345,68 гривень, заборгованості по відсоткам - 39 950, 62 гривень.
Проведений розрахунок заборгованості підтверджує наявність існування заборгованості відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перед банком, на підставі чого вказана заборгованість має бути стягнута з відповідачів.
Однак, колегія суддів не може погодитись із висновком суду першої інстанції про необхідність стягнення з відповідачів на користь Банку комісії за ведення кредиту у сумі 1 424,74 гривень.
Згідно з частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Відповідно до положень абзацу 2 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.
Крім того, за змістом статей 11,18 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит щодо встановлення плати за обслуговування кредиту, що є підставою для визнання таких положень недійсними.
Статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами НБУ та угодами (договорами) між клієнтом та банком.
Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).
Вказане кореспондується із правовою позицією, викладеною Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 27 травня 2018 року у справі 695/3474/17.
На підставі викладеного, колегія суддів доходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» про стягнення з відповідачів комісії за ведення кредиту у сумі 1 424,74 гривень.
Колегія суддів вважає необґрунтованим довід апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що розмір процентів та комісії не міг бути стягнутий судом, оскільки розрахунок заборгованості є одностороннім, складений працівниками банку. Колегія суддів враховує, що вказане грунтується виключно на припущеннях апелянта та не підтверджено жодним належним та допустимим доказом. Крім того, у разі незгоди ОСОБА_1 із розрахунком, проведеним Банком, остання не була позбавлена (враховуючий тривалий строк перебування справи у суді апеляційної інстанції - з листопада 2019 року) права заявити клопотання про проведення відповідної судової бухгалтерської експертизи для вирішення питання обгрунтованості наданого позивачем розрахунку заборгованості. Однак, таке клопотання апелянтом у суді апеляційної інстанції заявлено не було.
Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.
При вказаних обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, що, відповідно, призвело до неправильного вирішення справи, у зв`язку із чим заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 вересня 2012 року підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.
 Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку із наведеним, колегія суддів доходить до висновку, що з відповідачів на користь позивача належить стягнути 1 382, 96 судового збору, пропорційно задоволеним вимогам.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 вересня 2012 року - скасувати.
Ухвалити нове судове рішення.
Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.
 Стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором №426-0131003/ФКІП-08 від 27 червня 2008 р. у розмірі 138 296, 30, що складається з заборгованості по кредиту - 98 345,68 гривень, заборгованості по відсоткам - 39 950,62 гривень.
 Стягнути в рівних частках з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» суму судового збору у розмірі 1 382, 96 гривень.
У задоволенні іншої частини позову - відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 15 липня 2020 року.

Головуючий                                                        С.О. Погорєлова

Судді                                                        А.П. Заїкін

                                                       О.М. Таварткіладзе