09.09.20
22-ц/812/1410/20
Справа №470/325/20 Головуючий суду першої інстанції – Луста С.А.
Провадження №22-ц/812/1410/20    Доповідач суду апеляційної інстанції – Локтіонова О.В.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И

09 вересня 2020 року                                                       м.Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого – Локтіонової О.В.,
суддів: Колосовського С.Ю., Ямкової О.О.,
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на заочне рішення Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 18 червня 2020 року, ухвалене за позовом акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

04 квітня 2020 року акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі – Банк або АТ КБ «Приватбанк») подало до суду зазначений позов до ОСОБА_1 , який обґрунтовувало наступним.
21 вересня 2010 року між Банком та ОСОБА_1 укладено змішаний договір банківського рахунку і кредитного договору, відповідно до якого остання отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту у розмірі 7300 грн. зі сплатою 30% на рік на суму залишку заборгованості, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 умов договору станом на 12 березня 2020 року утворилася загальна заборгованість за кредитним договором у сумі 16 189,85 грн., яка складається з заборгованості за простроченим тілом кредита у сумі 10 329,19 грн., заборгованості за процентами, нарахованими на прострочений кредит згідно з ст.625 ЦК України, в сумі 999,58 грн., пені в сумі 3613,94 грн. та штрафів в сумі 1247,14 грн. (фіксована частина в сумі 500 грн. та процентна складова в сумі 747,14 грн.).
Посилаючись на зазначене, позивач просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором у сумі 16 189,85 грн., а також судовий збір у сумі 2102 грн.
Заочним рішенням Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 18 червня 2020 року Банку у задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову у повному обсязі, суд першої інстанції виходив із того, що стягнення неустойки та процентів не передбачено умовами договору. Оскільки протягом дії договору Банк нараховував та стягував з відповідача проценти та пеню у розмірі більшому ніж тіло кредиту, то заборгованості за тілом не існує. Нарахування відсотків за ст.625 ЦК України будь-якими доказами не підтверджено.
Не погодившись із вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі. 
Відповідно до ч.13 ст.7 та ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно з частинами першою та другою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона – підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються Банком, то повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим Банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом статті 1056-1 ЦК України, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком, іншою фінансовою установою в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку, іншої фінансової установи змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтями 1046, 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Ст.ст.525, 612, 625 ЦК України передбачають, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.  Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Згідно з ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
З матеріалів справи вбачається, що 21 травня 2010 року між Банком та ОСОБА_1 укладено договір про надання банківських послуг, що підтверджується Анкетою-заявою позичальника про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг Приватбанку. 
Розмір процентів та неустойки у вказаній заяві сторонами узгоджено не було.
Тарифи з обслуговування карти та Умови та Правила з надання банківських послуг, надані позивачем як доказ нарахування заборгованості, ОСОБА_1 не підписувалися, а отже не погоджувалися, а тому не можуть розцінюватися як частина кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання Анкети-заяви. 
Таким чином відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами та неустойки.
Протягом дії договору згідно з довідкою АТ КБ «Приватбанк» позичальником було отримано чотири кредитні картки: 21 вересня 2010 року № НОМЕР_1 строком дії до 31 грудня 2011 року, 19 жовтня 2012 року № НОМЕР_2 строком дії до 30 червня 2016 року, 27 червня 2015 року № НОМЕР_3 строком дії до 30 червня 2019 року, 10 листопада 2015 року № НОМЕР_4 строком дії до 30 червня 2019 року (а.с.23).
Після 30 червня 2019 року кредитні зобов`язання між сторонами продовжено не було, а отже у Банку було право на нарахування кредитних складових у межах цього строку.
21 вересня 2010 року ОСОБА_1 . Банком було встановлено кредитний ліміт в сумі 500 грн., однак, того ж дня, зменшено до 0 грн., 23 листопада 2010 року кредитний ліміт збільшено до 600 грн., 23 грудня 2010 року його збільшено до 700 грн., 22 січня 2011 року – до 800 грн., 23 лютого 2011 року – до 900 грн., 19 березня 2011 року – до 1000 грн., 09 грудня 2012 року – до 2000 грн., 25липня 2013 року – до 4000 грн., 02 серпня 2013 року – до 7300 грн., а 05 червня 2019 року кредитний ліміт встановлено на рівні 0 грн. (а.с.24).
Згідно з розрахунком заборгованості, наданим Банком, станом на 31 січня 2020 року ОСОБА_1 погасила заборгованість за поточним тілом кредиту у сумі 48 912,91 грн., заборгованість за простроченим тілом кредиту в сумі 623,40 грн., заборгованість за процентами у сумі 12 563,94 грн., пеню у сумі 150 грн. (а.с.4-16).
Відповідно до виписки за рахунком ОСОБА_1 Банком нараховувалися та стягувалися річні проценти (30%, 34,8%, 43,2%) на загальну суму 12 794,36 грн., пеня у сумі 3713,94 грн., проценти за ч.2 ст.625 ЦК України (86,4% річних) у сумі 707,02 грн., тіло кредиту 62 257,39 грн. На виконання зобов`язань за кредитним договором ОСОБА_1 здійснено погашення на суму 69 115,31 грн. (а.с.17-22). 
Проаналізувавши викладене, колегія суддів вважає, що висновок районного суду про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором є правильним.
Оскільки сторони у кредитному договорі не передбачили нарахування та стягнення з позичальника відсотків та неустойки, дії Банку щодо їх нарахування та стягнення є такими, що порушили умови договору. А тому зарахування вказаних сум судом першої інстанції на погашення тіла кредиту є правомірним.
З наданих позивачем доказів вбачається, що ОСОБА_1 немає заборгованості за тілом кредита, а тому суд правильно відмовив і у задоволенні позовних вимог Банку щодо стягнення відсотків на підставі ст.625 ЦК України. 
За такого, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду, оскільки воно є законним та обґрунтованим. 
Керуючись ст.ст.374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення, а заочне рішення Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 18 червня 2020 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий                                             О.В. Локтіонова

Судді              С.Ю. Колосовський

О.О. Ямкова

Повний текст постанови складено 09 вересня 2020 року.