Номер провадження: 22-ц/813/6110/20 
Номер справи місцевого суду: 523/5462/19
Головуючий у першій інстанції Кисельов В.К.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08.09.2020 року                                                                 м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.
                        за участю секретаря: Томашевської К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1  до ОСОБА_2  (третя особа - Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради) про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон без згоди матері, на рішення Суворовського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Кисельова В.К. 03 лютого 2020 року у м. Одеса, -

встановила:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Суворовського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 (третя особа - Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради) про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон без згоди матері (а.с. 1-4). 
В обгрунтування позову ОСОБА_1 посилався на те, що 19 лютого 2005 року між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , було укладено шлюб, зареєстрований Відділом РАЦС Київського районного управління юстиції м. Одеси, актовий запис №103. В шлюбі народилися діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ;
Рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 22 жовтня 2018 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано. 
До припинення шлюбних відносин, подружжя з дітьми проживали спільно за місцем реєстрації позивача ОСОБА_1 .. Згодом, у зв`язку із тривалим відрядженням позивача, сім`я переїхала до Сінгапуру , оскільки ОСОБА_1 влаштувався на роботу на посаду інженера-розробника програмного забезпечення компанії «Symantec Asia Рacific Pte Ltd.» з 24 листопада 2014 року.
21 травня 2018 року відповідачка ОСОБА_2 повернулася в Україну з молодшим сином ОСОБА_4 , який до теперішнього часу проживає окремо від батька ОСОБА_1 .
Старший син ОСОБА_3 залишився жити з ОСОБА_1 у Сінгапурі , та є студентом Всесвітньої Індійської міжнародної школи в Сінгапурі (GIIS).
Так, відповідно до додатку А «Відомості про програму» контракту від 24 лютого 2019 року, укладеного між ОСОБА_1 в інтересах свого сина ОСОБА_3 та Всесвітньою Індійською міжнародною школою, з 01 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року ОСОБА_3 зараховано учнем 7 класу зазначеної школи із можливістю подальшого переведення його до 8 класу.
Позивач повністю сплатив навчання сина ОСОБА_3 в 7 класі, про що 04 березня 2019 року Всесвітня Індійська міжнародна школа надала офіційне підтвердження отриманої сплати (копія квитанції №ЕС-К19157351 із засвідченим перекладом додається).
Після закінчення 7 класу планується, що ОСОБА_3 продовжить своє навчання в 8 класі вищевказаної школи.
У зв`язку із необхідністю продовження навчання ОСОБА_3 , позивач звернувся до відповідачки 05 березня 2019 року з електронним листом про необхідність надання дозволу на виїзд ОСОБА_3 за кордон на період навчання у 8 класі.
Однак, відповідачка проігнорувала вказаний лист та чинить перешкоди у навчанні старшого сина та, станом на час розгляду справи, відмовлялась надати дозвіл на тимчасовий виїзд громадянина України - неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за межі України до Республіки Сінгапур на період навчання.
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 03 лютого 2020 року позов ОСОБА_1 було залишено без задоволення (а.с. 136-141).
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, на думку апелянта, судом не було враховано, що навчання сина ОСОБА_3 в Сингапурі відпвідає найкрщим інтересам дитини, про що двічі сам ОСОБА_3 зазначав у своїх особистих поясненнях, наданих до суду. Також апелянт вважає, що дану справу відповідач використовує для тиску на позивача з метою забезпечення собі найкращих умов за іншими справами, що підтверджує лист останньої від 01 листопада 2019 року, надісланий на електронну адресу позивача (а.с. 144-150).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника  ОСОБА_1  підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Як вбачається з матеріалів справи, 19 лютого 2005 року між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , було укладено шлюб, зареєстрований Відділом РАЦС Київського районного управління юстиції м. Одеси, актовий запис №103. 
В шлюбі у сторін народилися діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ;
Рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 22 жовтня 2018 року по справі № 523/6466/18 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано.
Сторонами не заперечується, що до припинення шлюбних відносин подружжя проживало у Сінгапурі , оскільки ОСОБА_1 влаштувався на роботу на посаду інженера-розробника програмного забезпечення компанії «Symantec Asia pacific Pte Ltd.» з 24 листопада 2014 року де і працює по теперішній час. 
21 травня 2018 року відповідачка ОСОБА_2 повернулася в Україну з молодшим сином ОСОБА_4 , який до теперішнього часу проживає окремо від батька, ОСОБА_1 .
До цього, 17 квітня 2018 року, ОСОБА_2 надала згоду на виїзд за кордон неповнолітніх синів у супроводі батька на період з 17 травня 2018 року по 17 травня 2019 року. 
Судом вірно встановлено, що, на теперішній час, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , перебуває у Республіці Сінгапур спільно з батьком - ОСОБА_1 .
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , навчається у Всесвітній Індійській міжнародній школі.
Малолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , проживає спільно з матір`ю ОСОБА_2 .
В судовому засіданні судом першої інстанції було встановлено, що після 17 травня 2019 р. відповідачка ОСОБА_2 не надавала згоду на виїзд неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за межи України. 
Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 Сімейного кодексу України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).
Відповідно до статті 18 цієї Конвенції, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.
Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР.
На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.
Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.
Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», які набрали чинності з 01 жовтня 2016 року,вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.
З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 Цивільного кодексу України ( далі - ЦК України), якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.
Разом із тим, за змістом статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Пунктами 3,4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.
Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється:
- за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;
- без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.
Таким чином, тимчасовий виїзд дитини за кордон передбачений на підставі рішення суду та має відповідати найкращим інтересам дитини.
Наведене узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладених в постановах від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17, від 03 липня 2019 року у справі №643/1090/17.
Дослідивши матеріали справи, а також заслухавши пояснення сторін, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що дійсно, навчання ОСОБА_3 у Всесвітній Індійській міжнародній школі відповідає інтересам дитини, оскільки дитина отримує міжнародний рівень освіти, а також умови навчання є сприятливими для розвитку дитини. 
Однак, починаючи з дати закінчення дозволу перебування дитини за межами України, позивач не повернув дитину на батьківщину.
Таким чином, оскільки дитина перебуває за межами України, то вирішувати питання щодо надання дозволу на її виїзд можливо тільки після її повернення до України, тобто, з визначенням конкретної дати виїзду та повернення до України. 
На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що позовні вимоги не підлягали задоволенню у повному обсязі. 
Колегія суддів вважає необґрунтованим довід апеляційної скарги представника  ОСОБА_1  про те, що судом не було враховано, що навчання сина ОСОБА_3 в Сингапурі відпвідає найкрщим інтересам дитини, про що двічі сам ОСОБА_3 зазначав у своїх особистих поясненнях, наданих до суду, також безпідставним є довід апелянта про те, що дану справу відповідач використовує для тиску на позивача з метою забезпечення собі найкращих умов за іншими справами, що підтверджує лист останньої від 01 листопада 2019 року, надісланий на електронну адресу позивача.
Так, колегія суддів погоджується з тим, що навчання дитини у Всесвітній Індійській міжнародній школі у повному обсязі відповідає його інтересам, однак зауважує, що питання про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон без згоди матері є недоцільним, оскільки встановленим є факт перебування, на час розгляду справи судом,  ОСОБА_3 у Республіці Сінгапур разом з батьком, ОСОБА_1 . Таким чином, оскільки дитина не перетинала кордон України, то вирішення питання щодо надання йому дозволу на виїзд за кордон є передчасним, і може бути вирішено у судовому порядку у разі повернення  ОСОБА_3 до України.
Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.
При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 03 лютого 2020 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування  немає.  
Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -
постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 03 лютого 2020 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 11 вересня 2020 року.

Головуючий                                                        С.О. Погорєлова

Судді                                                        А.П. Заїкін

                                                       О.М. Таварткіладзе