ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

02 вересня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 340/2644/19	
Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Кругового О.О. (доповідач),
                               суддів:  Прокопчук Т.С., Шлай А.В.,     
за участю секретаря судового засідання Іотової А.О., 
за участю:
представника відповідача: Філоненка Д.В..,
представників позивача: Валявської О.О., Балюри С.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційні скарги Головного управління ДПС у Кіровоградській області та Товариства з обмеженою відповідальністю "Євростенд-Груп" 
на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2020 року (головуючий суддя І інстанції – Жук Р.В.) у справі №340/2644/19 за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Євростенд-Груп" до Головного управління ДПС у Кіровоградській області про скасування податкових повідомлень-рішень, - 
ВСТАНОВИВ:
Товариство з обмеженою відповідальністю "Євростенд-Груп" звернулось до суду з позовом до Головного управління ДПС у Кіровоградській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 18.10.2019 року №00000050504, №00000070504 та №00000060504.
В обґрунтування адміністративного позову позивач зазначив, що спірні податкові повідомлення рішення були прийнятті відповідачем з порушенням приписів Податкового кодексу України, а відтак є протиправними та такими, що підлягають скасуванню.
Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2020 року адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Євростенд-Груп" було задоволено частково.
Скасовано податкове повідомлення-рішення прийняте Головним управлінням Державної податкової служби у Кіровоградській області від 18.10.2019 року №00000060504 в частині нарахування основного платежу в сумі 161 203,00 грн. та штрафних (фінансових) санкцій в сумі 40 301,00 грн.
В задоволенні решти позовних вимог було відмовлено.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління ДПС у Кіровоградській області звернулось з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати вищезазначене рішення в частині задоволених позовних вимог як таке, що прийняте з порушенням норм матеріалього та процесуального права, та прийняти в цій частині прийняти нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.
В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначив, що якщо платник при придбанні товарів/послуг сформував податковий кредит на підставі податкової накладної, але оплата за такі товари не здійснювалась, тобто вони фактично отримані на безоплатній основі, то у податковому періоді в якій відбувається списання податкової заборгованості, платник податку повинен нарахувати податкові зобов`язання з податку на додану вартість за правилами визначеними п. 198.5 ст. 198 Податкового кодексу України.
Товариство з обмеженою відповідальністю "Євростенд-Груп" також не погодившись з рішенням суду першої інстанції, звернулось з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати вищезазначене рішення в частині відмовлених позовних вимог як таке, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти в цій частині нове, яким адміністративний позов задовольнити повністю.
В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначив, що останній не списував дебіторську заборгованість ПП «Ескалібур-3000» та ТОВ «ПейПоінт», витрати по фінансовій та податковій звітності не відображав, а лише при отриманні документів він оприбуткував послуги та продукцію останніх, тим самим відобразив це в податковій звітності та сплативши податок на прибуток. Зауважено, що списання виданого і неоплаченого векселя не матиме для векселедавця жодних правових наслідків та не породжуватиме обов`язку віднести цю суму до складу безповоротної фінансової допомоги.
Перевіривши матеріали справи, оцінивши доводи апеляційних скарг та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів останніх, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги  не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Як було встановлено судом першої інстанції та підтверджується наявними в матеріалах справи документами Товариство з обмеженою відповідальністю "Євростенд-Груп" зареєстроване як юридична особа з 10.01.2011 року та у перевіряємий період було платником податку на додану вартість, податку на прибуток, податку на доходи фізичних осіб, єдиного соціального внеску та військового збору.
На підставі направлень від 10.09.2019 року №58, від 09.09.2019 року №54, 55, від 06.09.2019 року №47 та Наказу № 1355 від 19.08.2019 року Головним управлінням ДПС у Кіровоградській області проведена документальна планова виїзна перевірка ТОВ "Євростенд-Груп" з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.07.2016 року по 30.06.2019 року, валютного законодавства за період з 01.07.2016 року по 30.06.2019 року, з питань єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2011 по 30.06.2019 року, іншого законодавства за період з 01.07.2019 по 30.06.2019 року. 
За результатами перевірки контролюючим органом 27.09.2019 року складено акт документальної планової виїзної перевірки (т.1, а.с.18-62).
В акті перевірки встановлено порушення ТОВ "Євростенд-Груп":
1) пп.14.1.257 п.14.1 ст.14, пп.134.1.1 п.134.1 ст.134, пп.139.2.1 п.139.2 ст.1 пп.140.5.10 п.140.5 ст.140 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VІ (із змінами та доповненнями) в результаті чого занижено податок на прибуток на загальну суму 55969,00 грн. в тому числі по періодам:
- І квартал 2018 року на суму 19968,00 грн.;
- Півріччя 2018 року на суму 55969,00 грн.;
- III квартал 2018 року на суму 55969,00 грн.;
- За 2018 рік на суму 55969,00 грн.
2) пп.14.1.11, пп.14.1.257 п.14.1. ст.14, п.44.1. ст.44, п.198.1, п.198.2 п.198.3 п.198.5 ст.198 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VІ (із змінами та доповненнями) в результаті чого занижено податок на додану вартість на загальну суму 1155710,00 грн., в тому числі по періодам:
- березень 2017 року на суму 161203,00 грн.;
- грудень 2017 року на суму 21622,00 грн.;
- лютий 2018 року на суму 1411,00 грн.;
- березень 2018 року на суму 108796,00 грн.; травень 2018 року на суму 271333,00 грн.;
- червень 2018 року на суму 31792,00 грн.;
- липень 2018 року на суму 81,00 грн.; вересень 2018 року на суму 147440,00 грн.; жовтень 2018 року на суму 6764,00 грн.;
- грудень 2018 року на суму 341177,00 грн.;
- січень 2019 року на суму 57442,00 грн.;
- лютий 2019 року на суму 6649,00 грн.;
3) ст.201 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VІ ( із змінами та доповненнями) в результаті чого встановлено відсутність реєстрації податкових накладних на загальну суму ПДВ 994507,27 грн. у Єдиному реєстрі податкових накладних, що тягне за собою накладення штрафу у розмірах, визначених статтею 120-1 ПК України.
4) ст. 51, п. 70.16 ст.70, абз. б) п. 176.2 ст.176 ПК України подавалися з недостовірними даними за II квартал 2017 року та несвоєчасність подання уточнюючих податкових розрахунків сум доходу, нарахованого(сплаченого ) на користь платників податку, і сум утриманого податку (форма 1-ДФ), за квартал 2018 року, ІІІ-ІVквартали 2018 року, І-ІІ квартали 2019 року;
5) п.1 ч.2 ст.6, п.1 ст.7, п.3 п.8 ст.9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та п.2 розділу IV Інструкції «Про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», та занижено єдиний внесок на загальну суму 4212,00 грн. ( 3825,06+386,94), в тому числі по періодах:
- листопад 2016 рок в сумі 113,20 грн.;
- грудень 2016 року в сумі 171,77 грн.;
- січень 2017 року в сумі 101,97 грн.;
- жовтень 2018 року в сумі 3442,55 грн.;
- січень 2019 році в сумі 382,51 грн.
6) п.2 розділу VI Інструкції «Про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», виправлено самостійно занижену суму єдиного внеску на загальну суму 28963,54 грн.
- в травні 2016 року за квітень 2016 оку в сумі 1074,51 грн.;
- в серпні 2017 року за червень 2017 рок в сумі 14431,59 грн.; в серпні 2017 року за липень 2017 рок в сумі 13448,56 грн.; в січні 2019 року за лютий 2018 року в сумі 3,55 грн.;
- в січні 2019 року за березень 2018 року в сумі 3,59 грн.;
- в січні 2019 року за червень 2018 року в сумі 1,74 грн.
На підставі висновків акта перевірки ГУ ДПС у Кіровоградській області винесено податкові повідомлення-рішення від 18.10.2019 року:
- №00000050504, яким за порушення пп.145.1.257 п.14.1 ст.14, пп.134.1.1 п.134.1 ст.134, пп.139.2.1 пп.139.2 ст.139, пп.140.5.10 п. 140.5 ст.140 ПКУ збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на прибуток приватних підприємств у сумі 55969,00 грн. та застосовано штрафні санкції в сумі 13992,00 грн. (т.1, а.с.93);
- №00000070504, яким за порушення пп.54.3.3 п.54.3 ст.54, пп.58.1 ст.58 ст. 120-1 ПК України, за відсутність реєстрації податкових накладних/розрахунків коригування на суму ПДВ 994507,27 грн. застосовано штраф в розмірі 50 % у сумі 497253,64 грн. (т.1, а.с.94);
- №00000060504, яким за порушення пп.14.1.1, пп.14.1.257 п.14.1 ст.14, ст.44, п.198.1., п.198.2, п.198.3 п.198.5 ст.198 ПКУ збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість у сумі 1155710,00 грн. та застосовано штрафні санкції в розмірі 288928,00 грн. 
Не погодившись з обґрунтованістю прийняття наведених податкових повідомлень-рішень, позивач звернувся до суду з метою захисту своїх порушених прав та інтересів.
Вирішуючи спір між сторонами та частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що  в межах спірних правовідносин наявні правові підстави для скасування податкового повідомлення-рішення від 18.10.2019 року №00000060504 в частині нарахування основного платежу в сумі 161 203,00 грн. та штрафних (фінансових) санкцій в сумі 40 301,00 грн.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Пунктом 198.3 статті 198 Податкового кодексу України визначено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.
Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
Пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України визначено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).
Відповідно до п.п. 200.1-200.4 ст. 200 Податкового кодексу України, сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду. 
При від`ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума: а) враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу) в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200 1.3 статті 200 1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, а в разі відсутності податкового боргу - б) або підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200 1.3 статті 200 1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації на поточний рахунок платника податку та/або у рахунок сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до державного бюджету, в) та/або зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.
Таким чином, наведеними нормами матеріального права, визначено підстави для формування платником податків податкового кредиту з податку на додану вартість і до таких підстав віднесено: наявність господарської операції, сплата податку на додану вартість у вартості товарів (робіт, послуг), факт сплати податку на додану вартість має підтверджуватися відповідними податковими накладними, використанням придбаних товарів (робіт, послуг) в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.
Відповідно до п. 201.1 ст. 201 Податкового кодексу України платник податку зобов`язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну, у якій зазначаються в окремих рядках обов`язкові реквізити.
Податкова накладна виписується у двох примірниках у день виникнення податкових зобов`язань продавця. Оригінал податкової накладної видається покупцю, копія залишається у продавця товарів/послуг (п. 201.4 ст.201 Податкового кодексу України).
Згідно з п. 201.6 ст. 201 Податкового кодексу України податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов`язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця.
Податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту (п. 201.10 ст.201 Податкового кодексу України).
Отже, з метою встановлення факту здійснення господарської операції, формування витрат для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на прибуток, податкового кредиту з податку на додану вартість судам належить з`ясовувати, зокрема такі обставини: рух активів у процесі здійснення господарської операції; установлення спеціальної податкової правосуб`єктності учасників господарської операції; установлення зв`язку між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг), понесенням інших витрат і господарською діяльністю платника податку.
Згідно з пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України, для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що первинним документом визнається документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Згідно зі ст. 9 цього Закону підставою для бухгалтерського обліку господарської операції є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа; дату і місце складання; назву підприємства від імені якого складений документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Враховуючи вищезазначені норми, у ході розгляду справи судом повинні оцінюватися документи, надані платником податків на підтвердження свого права на формування витрат та податкового кредиту з ПДВ.
В силу викладеного будь-які документи (у тому числі договори, видаткові накладні, податкові накладні тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції. Необхідною умовою для цього є факт придбання товарів та послуг із метою їх використання в господарській діяльності.
За відсутності факту придбання товарів (послуг) відповідні суми не можуть включатися до складу валових витрат та податкового кредиту навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплати грошових коштів. Визначальною має бути подія, підтверджена документально. При цьому, документи мають бути складені особою, яку можливо ідентифікувати, відповідальною за здійснення господарської операції.
Як свідчать встановлені обставини справи, позивач при здійсненні своєї господарської діяльності мав господарські відносини з Товариством з обмеженою відповідальністю "Пей Поінт" та Товариством з обмеженою відповідальнісстю "Укрспецтехноком".
Так, між Позивачем (Покупець) та ТОВ "Пей Поінт" (Постачальник) укладено договір посставки №11 від 01.03.2017 року.
Відповідно до п. 1 наведеного договору, Постачальник зобов`язується поставити та передати у власність покупця товар, відповідно до замовлення Покупця, а Покупець зобов`язується прийняти цей товар та оплатити його на умовах, визначених цим договором.
На підтвердження виконання умов наведеного договору, позивачем до суду були подані копії податкових накладних від 01.03.2017 року № 2, від 01.03.2017 року № 1, видаткових накладних від 01.03.2017 року № 2, від 01.03.2017 року № 1,  товарно-транспортних накладних від 01.03.2017 року № 000003, № 000004, № 000005, №000001, №000002.
Розрахунок за отриманий товар здійснювався в безготівковій формі, що підтверджується платіжним дорученням від 14.04.2017 року № 372.
Також, між позивачем та ТОВ "Укрспецтехноком" було укладено договір №02/2 від 01.02.2017 року, відповідно до змісту якого позивач у березні 2017 року придбав у ТОВ "Укрспецтехноком" полотно металеве, прокат тонколистовий сталевий, кутик та профнастил.
На підтвердження наведених обставин, позивачем до суду були подані копії податкових накладних, видаткових накладних, товарно - транспортних накладних (т.3, а.с.153-155, .156-160, 161-163, ).
Дослідивши наведені спірні документи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що останні містять всі обов`язкові реквізити, що передбачені ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», в розумінні вказаного Закону є первинними та такими, що в повній мірі підтверджують здійснення відповідних господарських операцій з надання послуг, фактичний рух активів та зміни у майновому стані позивача.
Щодо посилань податкового органу на відсутність у контрагентів позивача основних засобів, недостатньої кількості трудових ресурсів, невідповідність придбаних та реалізованих товарів, то суд апеляційної інстанції зазначає, що якщо контрагент порушив податкове законодавство, не забезпечив належне ведення бухгалтерського обліку, збереження первинних бухгалтерських документів, тощо, то відповідно, з урахуванням приписів ч. 2 ст. 61 Конституції України, це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи. Зазначені обставини не є підставою для позбавлення платника податку права на формування валових витрат та податкового кредиту, якщо останній має необхідні документальні підтвердження їх розміру.
Так, за умови реального здійснення господарської операції, яка призвела до об`єктивної зміни складу активів платника податків - покупця, будь-які порушення виконавцем послуг правил ведення господарської діяльності не можуть бути підставою для позбавлення покупця права на валові витрати чи податковий кредит.
Платник податків (покупець товару) не має обов`язку та повноважень здійснювати контроль за дотриманням виконавцем послуг вимог законодавства щодо здійснення господарської діяльності тощо і в подальшому зазнавати певних негативних наслідків у вигляді позбавлення права на податковий кредит за можливу неправомірну діяльність будь-кого з контрагентів, а надто тих, з якими у позивача відсутні взаємовідносини. Такий платник не повинен притягуватися до відповідальності в тому випадку, якщо він здійснював реальну господарську операцію.
Європейський суд з прав людини, розглянувши справу "Інтерсплав проти України" (рішення від 09.01.2007 року (заява № 803/02), вказав на те, що коли державні органи володіють будь-якою інформацією про зловживання у системі відшкодування ПДВ, що здійснюються конкретною кампанією, вони можуть вжити відповідних заходів з метою запобігання або усунення таких зловживань. Суд, однак, не може прийняти зауваження Уряду щодо загальної практики з відшкодування ПДВ за відсутності будь-яких ознак, які б вказували на те, що заявник був безпосередньо залучений до таких зловживань.
Таким чином, виходячи з принципу індивідуального застосування відповідальності за порушення правил оподаткування, негативні наслідки, зокрема у вигляді позбавлення права на формування платником даних свого податкового обліку, можуть бути застосовані саме до того платника податків, який їх припустився, а не до іншої особи.
Так само невиконання контрагентами своїх податкових обов`язків не може бути безумовним свідченням відсутності ділової мети та/або обізнаність платника податків із протиправним характером діяльності його контрагентів та відповідно недостовірності задекларованих даних податкового обліку платника податків.
Вказана правова позиція також відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним в постановах від 18.12.2018 року по справі № 816/1118/17, від 15.01.2019 року по справі №809/2918/13-а, що враховується судом апеляційної інстанції, відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України.
Що стосується посилань податкового органу на відомості інформаційних баз даних, як джерела інформації, то колегія суддів апеляційного суду вважає їх необгрунтованими, оскільки така інформація носить виключно інформативний характер та сформована фактично без дослідження первинних документів податкового обліку, а отже не є належним доказом в розумінні КАС України.
Вказані правові висновки також відповідають правовій позиції        Верховного Суду, викладеній в постанові від 27.11.2019 року по справі № 826/11629/16, що враховується судом апеляційної інстанції, відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України.
Відносно посилань податкового органу на наявність кримінальних проваджень стосовно Товариства з обмеженою відповідальністю "Пей Поінт" та Товариством з обмеженою відповідальнісстю "Укрспецтехноком" як в обґрунтування безтоварності наведених господарських операцій, то колегія суддів апеляційного суду зазначає, що наявність зареєстрованого кримінального провадження, в якому фігурувало Товариство з обмеженою відповідальністю «ЛЮКС-ВОЯЖ», не є беззаперечним фактом, що підтверджує відсутність реальних правових наслідків всіх господарських операцій проведених позивачем та його контрагентами, тому як відповідно до ч. 6 ст. 78 КАС України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Як свідчать встановлені обставини справи, вироки відносно позивача та його контрагентів відсутні, а зворотного відповідачем не доведено.
Окрім того, суд також зауважує, що під час проведення господарських операцій платник податків може бути і необізнаним стосовно дійсного стану правосуб`єктності своїх контрагентів і реально отримати від них товари (роботи чи послуги), незважаючи на те, що контрагенти можливо і мають наміри щодо порушення податкового законодавства.
Вказані правові висновки також відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 27.03.2018 року по справі № 816/809/17, що враховується судом апеляційної інстанції, відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України.
Таким  чином, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції відноснов правомірності включення позивачем до складу податкового кредиту сум по взаємовідносинах з ТОВ "Пей Поінт" та ТОВ "Укрспецтехноком".
Щодо включення до складу інших операційних витрат списаної дебіторської заборгованості постачальників протягом 2018 року, то колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне.
Відповідно до пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-УІ (із змінами та доповненнями) об`єктом оподаткування податком на прибуток є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень Кодексу.
Порядок коригування фінансового результату на різниці, що виникають при формуванні резервів (забезпечень), у тому числі резерву сумнівних боргів, визначено нормами ст.139 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VІ (із змінами та доповненнями).
Відповідно до п. 4 ПБО 10 сумнівний борг — це поточна дебіторська заборгованість, щодо якої існує невпевненість її погашення боржником. У листі № 31-04200-30-5/7021 надано роз`яснення, що підставою для визнання боргу сумнівним та наступного створення резерву сумнівних боргів може бути наявність обставин, що засвідчують, та професійних суджень, які підтверджують невпевненість одержання доходу (непогашення дебіторської заборгованості).
Згідно з пп. 139.2.1 п. 139.2 ст. 139 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VІ (із змінами та доповненнями) фінансовий результат до оподаткування збільшується: - на суму витрат на формування резерву сумнівних боргів відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності; - на суму витрат від списання дебіторської заборгованості понад суму резерву сумнівних боргів.
Згідно з пп. 139.2.2 п. 139.2 ст. 139 Кодексу фінансовий результат до оподаткування зменшується:
- на суму коригування (зменшення) резерву сумнівних боргів, на яку збільшився фінансовий результат до оподаткування відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності;
- на суму списаної дебіторської заборгованості (у тому числі за рахунок створеного резерву сумнівних боргів), яка відповідає ознакам, визначеним підпунктом 14.1.11 пункту 14.1 статті 14 цього Кодексу.
Пунктом 11 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 10 "Дебіторська заборгованість", затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 08.10.99 N 237 (далі - П(С)БО N 10), визначено, зокрема, що у разі недостатності суми нарахованого резерву сумнівних боргів безнадійна дебіторська заборгованість списується з активів на інші операційні витрати.
Поточна дебіторська заборгованість, щодо якої створення резерву сумнівних боргів не передбачено, у разі визнання її безнадійною списується з балансу з відображенням у складі інших операційних витрат.
Таким чином, виходячи зі змісту наведених правових норм, колегія суддів апеляційного суду погоджєуться з висновками суду першої інстанції, що у разі списання дебіторської заборгованості, щодо якої не створено резерв сумнівних боргів, фінансовий результат до оподаткування згідно підлягає збільшенню на всю суму списаної заборгованості (з урахуванням ПДВ).
З матеріалів справи вбачається, що позивачем не було здійснено формування резерву сумнівних боргів відповідно до Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 10 "Дебіторська заборгованість".
В свою чергу, як свідчать встановлені обставини справи, по бухгалтерському рахунку 631 «Розрахунки з вітчизняними постачальниками» позивачем було здійснено списання дебіторської заборгованості у сумі 310935.000 грн., а саме:
- по ТОВ «ПейПоінт» в розмірі 110935.00 грн., з періодом виникнення – квітень 2017 року та періодом списання січень 2018 року;
- по ПП «Ексалібур-3000»  в розмірі 200000.00 грн. з періодом виникнення – липень 2015 року, та періодом списання червень 2018 року.
При цьому, списана дебіторська заборгованість включена до складу інших операційних витрат по рядку 2180 Звітів про фінансові результати  (форма № 2-м) за І квартал 2018 року у сумі 110935.00 грн., за півріччя 2018 року у сумі 310935.00 грн.
Відтак, в даному випадку є підтвердженим факт заниження позивачем показники рядка 03 Декларацій "Різниці, які виникають відповідно до Податкового кодексу України" у перевіреному періоді на загальну суму 310 935 грн., чим порушено вимоги пп.14.1.257 п. 14.1 ст. 14, пп.134.1.1 п. 134.1 ст. 134, пп.139.2.1 п. 139.2 ст. 139, пп.140.5.10 п. 140.5 ст. 140 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року № 2755-VІ.
При цьому, що стосується посилань на фактичне отримання товарів та послуг ТОВ "Пей Поінт" та ПП "ЕСКАЛІБУР-3000", як на підставу відсутності факту списання дебіторської заборгованості по вказаним контрагентам, то колегія суддів апеляційного суду вважає їх необґрунтованими, оскільки як було встановлено судом та не спростовано позивачем, останній самостійно здійснив саме списання дебіторської заборгованості в загальному розмірі 310935.00 грн. та її включення до складу інших операційних витрат  по рядку 2180 Звітів про фінансові результати за півріччя 2018 року, що в силу приписів п. 139.2 ст. 139 Податкового кодексу України зумовлює збільшення фінансового результату до оподаткування на суму витрат від списання дебіторської заборгованості понад суму резерву сумнівних боргів.
Щодо заниження податкового зобов`язання при списанні кредиторської заборгованості по якій минув термін позовної давності по постачальника платниках ПДВ на загальну суму 5 967 043,61 грн. (по бухгалтерському рахунку 631 "Розрахунок з вітчизняними постачальниками" у сумі 3 575 439,52 грн. та 511 "Довгострокові векселі, видані в національній валюті" у сумі 2 391 604,09 грн, то колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне.
Відповідно до абз. а п. п.14.1.11 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, безнадійна заборгованість - заборгованість, що відповідає одній з таких ознак, зокрема заборгованість за зобов`язаннями, щодо яких минув строк позовної давності.
Згідно п.п. 14.1.13 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України безоплатно надані товари, роботи, послуги:
а) товари, що надаються згідно з договорами дарування, іншими договорами, за якими не передбачається грошова або інша компенсація вартості таких товарів чи їх повернення, або без укладення таких договорів;
б) роботи (послуги), що виконуються (надаються) без висування вимоги щодо компенсації їх вартості.
Згідно з п.п.14.1.257 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, сума заборгованості одного платника податків перед іншим платником податків, що не стягнута після закінчення строку позовної давності, є безповоротною фінансовою допомогою.
Відповідно до п. 198.5 ст. 198 Податкового кодексу України, платник податку зобов`язаний нарахувати податкові зобов`язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до п. 189.1 ст. 189 цього Кодексу, та скласти не пізніше останнього дня звітного (податкового) періоду і зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних в терміни, встановлені цим Кодексом для такої реєстрації, зведену податкову накладну за товарами/послугами, необоротними активами придбаними/виготовленими з податком на додану вартість (для товарів/послуг, необоротних активів, придбаних або виготовлених до 1 липня 2015 року, - у разі, якщо під час такого придбання або виготовлення суми податку були включені до складу податкового кредиту), у разі, якщо такі товари/послуги, необоротні активи призначаються для їх використання або починають використовуватися в неоподатковуваних ПДВ операціях або в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку (крім випадків, передбачених п. 189.9 ст. 189 цього Кодексу.
Таким чином, якщо платник ПДВ при придбанні товарів/послуг на підставі отриманої податкової накладної сформував податковий кредит, але такі товари/послуги не були оплачені протягом терміну позовної давності, то в податковому періоді, в якому відбувається списання кредиторської заборгованості, платнику необхідно відкоригувати суму податкового кредиту шляхом нарахування податкових зобов`язань з ПДВ порядку, визначеному п. 198.5 ст. 198 Податкового кодексу України, тобто шляхом реєстрації зведеної податкової накладної.
Як свідчать встановлені обставини справи, за ТОВ "Євростенд-Груп" обліковувалась кредиторська заборгованість перед постачальниками платниками ПДВ по бухгалтерських рахунках 631 "розрахунки з вітчизняними постачальниками" у сумі 3 575 439,52 грн. та 511 "Довгострокові векселі, видані в національній валюті" у сумі 2 391 604,09 грн. яка була списана у перевіреному періоді на кредит рахунку 717 "Дохід від списання кредиторської заборгованості" та включена до складу інших операційних доходів по рядку 2120 Звітів про фінансові результати (форма № 2-м).
Між тим, з матеріалів справи вбачається, що сума ПДВ, яка раніше була включена до складу податкового кредиту не включена до складу податкового зобов`язання.
Відтак, з огляду на наведені обставини, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції відносно підветрдження факту порушення позивачем вимог п.п.14.1.11, пп.14.1.257 п. 14.1 ст. 14, п. 198.5 ст. 198 Податкового кодексу України та заниження  податкового зобов`язання на загальну суму 994    507.27 грн. 
Відносно правомірності прийняття відповідачем податкового повідомлення-рішення від 18.10.2019 року №00000070504, то колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне.
Відповідно до п. 120-1.1 ст. 120-1 Податкового кодексу України (в редакції, яка діяла станом на час прийняття спірного податкового повідомлення-рішення), відсутність реєстрації протягом граничного строку, передбаченого статтею 201 цього Кодексу, податкової накладної та/або розрахунку коригування до такої податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних (крім податкової накладної, що не надається отримувачу (покупцю), складеної на постачання товарів/послуг для операцій: які звільнені від оподаткування або які оподатковуються за нульовою ставкою), що зазначена у податковому повідомленні - рішенні, складеному за результатами перевірки контролюючого органу  тягне за собою накладення на платника податку штрафу в розмірі 50 відсотків суми податкових зобов`язань з податку на додану вартість, зазначеної у такій податковій накладній та/або розрахунку коригування до податкової накладної або від суми податку на додану вартість, нарахованого за операцією з постачання товарів/послуг, якщо податкову накладну на таку операцію не складено. 
Як було встановлено судом, позивачем протиправно не було зареєстровано зведену податкову накладну, передбачену пункту 198.5 статті 198 цього Кодексу на загальну суму 994    507.27 грн., що в силу приписів ст. 120-1 Податкового кодексу України обумовлює правомірність накладення на останнього штрафних санкцій в розмірі 50 відсотків суми податкових зобов`язань з податку на додану вартість, яка в даному випадку становить 497253.64 грн. та визначена податковим повідомленням-рішенням від 18.10.2019 року №00000070504.
Щодо обґрунтованості стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 1500.00 грн., то колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне.
Статтею 132 КАС України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частини другої статті 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
За змістом частини третьої статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до частини четвертої статті 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Частиною п`ятою статті 134 КАС України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
За положеннями статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Аналіз вищенаведених положень закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Суд зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування останніх.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 17.09.2019 року у справі № 810/3806/18, що враховується судом апеляційної інстанції, відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України.
Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції позивачем до суду було надано: договір про надання правничої допомоги від 30.09.2020 року, акт виконаних робіт про надання правової допомоги від 25.02.2020 року, платіжне доручення віж 02.10.2019 року № 5102.
Згідно акту наданих послуг від 25.02.2020 року, адвокатом Балюрою Світланою Вікторівною була надана наступна правнича допомога:
- консультація та вивчення, аналіз документів відповідно до Акту документальної планової виїзної перевірки з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства, контроль дотримання якого поалкдені на контролюючі органи, затрачено 1 годину;
- вивчення та аналіз правових висновків ПВСУ та інших постанов, рішень щодо даного спору, затрачено 1 годину;
- складання позовнох заяви, затрачено 5 годин;
- ксерокопіювання 608 арк. та завірення документів до позовної заяви 304 арк., затрачено 5 годин;
- складання та подання клопотання про приєднання доказів, затрачено 1  годину;
- участь у підготовчому засіданні, затрачено 1 годину;
- складання та подання клопотання про приєднання доказів, затрачено 1 годину;
- участь в судовому засіданні, затрачено 1 годину.
Вартість наданих послуг складає 15000.00 грн.
Відповідно до платіжного доручення від 02.10.2019 року № 5102, позивачем було сплачено адвокату ОСОБА_1 плату за правничі послуги у розмірі 15000.00 грн.
Перевіривши зміст наведених документів та враховуючи часткове задоволення позовних вимог колегія суддів апеляційного суду зазначає, що заявлені до відшкодування витрати на професійну правничу допомогу за вказані послуги вартістю 15000.00 грн. є неспівмірними зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг позивачу, з урахуванням часу, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (послуг), в зв`язку з чим колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, що розмір витрат на правничу допомогу, який підлягає відшкодуванню позивачу за період розгляду справи в суді першої інстанції у співмірності до наданих послуг, становить 1500.00 грн.
Відтак, колегія суддів вважає, що доводи апеляційних скарг не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про помилкове застосування судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, яке призвело б до неправильного вирішення справи.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 310, ст. 315, ст. 316 КАС України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Головного управління ДПС у Кіровоградській області та Товариства з обмеженою відповідальністю "Євростенд-Груп" – залишити без задоволення.
Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2020 року у справі №340/2644/19 – залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення за наявності підстав передбачених ч. 4 ст. 328 КАС України.
Повний текст постанови складено 07.09.2020 року.

Головуючий - суддя                                                                      О.О. Круговий 

                               суддя                                                                      Т.С. Прокопчук 

                               суддя                                                                      А.В. Шлай