УХВАЛА

10 липня 2020 року 
Київ
справа №9901/418/19
адміністративне провадження №П/9901/418/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого судді Мартинюк Н.М.,
суддів Дашутіна І.В., Жука А.В., Мельник-Томенко Ж.М., Яковенка М.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження справу
за позовною заявою ОСОБА_1 
до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України
про визнання протиправними і скасування рішень,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду як суду першої інстанції з адміністративним позовом до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (надалі також - «ВККС України» або «Комісія»), в якому просить:

- визнати протиправним і скасувати рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 2 липня 2019 року №108/зп-19 про оголошення конкурсу на зайняття вакантних посад суддів місцевих загальних судів;

- визнати протиправним і скасувати рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 19 липня 2019 року в частині відмови ОСОБА_1 у допуску до участі у конкурсі, оголошеному відповідачем 2 липня 2019 року;

- визнати протиправним і скасувати рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 1 серпня 2019 року про оголошення конкурсу на заміщення вакантних посад суддів місцевих судів шляхом переведення на посаду судді до іншого суду в частині обмеження прав ОСОБА_1 у допуску до участі у конкурсі.

Ухвалою Верховного Суду від 9 вересня 2019 року відкрито провадження у справі і вирішено здійснювати розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) сторін колегією суддів у складі п`яти суддів.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржувані рішення Комісії від 2 липня 2019 року і від 1 серпня 2019 року дискримінують позивачку як діючу суддю, оскільки визначений в оголошенні порядок подання кандидатами документів суперечить нормам Положення про проведення конкурсу на зайняття вакантної посади судді №141/зп-16 від 2 листопада 2016 року і статті 79 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», яка чітко вказує на те, що конкурс має бути проведено відповідно до вимог Положення про проведення конкурсу. Дискримінація, на думку позивачки, полягає в тому, що конкурси були оголошені лише для обмеженої частини кандидатів на посаду судді чи суддів, які пройшли кваліфікаційне оцінювання без врахування тих суддів, які його не пройшли.

Крім того, позивачка вказала, що обмеження застосовані Комісією при оголошенні конкурсів, вважає перешкодами у доступі до професії судді, які були визнані Європейським судом з прав людини такими, що впливають на приватне життя. 

У своєму відзиві на позовну заяву ВККС України зазначила, що затвердження умов конкурсу на зайняття вакантної посади судді, визначення процедури проведення такого конкурсу відноситься до дискреційних повноважень Комісії як органу, відповідального за формування суддівського корпусу.

На думку відповідача, Комісія використала дискреційне повноваження з метою, з якою воно було їй надано; з урахуванням принципу обґрунтованості, тобто з урахуванням усіх обставин, що мали значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено), пропорційно, розсудливо. Ухвалення Комісією рішень про оголошення конкурсу на заміщення вакантних посад суддів і затвердження умов його проведення є реалізацією повноважень Комісії, які надані Законом, що не може розцінюватись як дискримінація стосовно окремих осіб.

Водночас, як зазначає відповідач, оскаржувані рішення Комісії від 2 липня 2019 року і від 1 серпня 2019 року не породжують для позивачки будь-яких прав та/або обов`язків, оскільки є актами індивідуальної дії, які породжують права і обов`язки тільки для визначеного цим актом кола суб`єктів, яким його адресовано.

Крім того, 9 жовтня 2019 року ВККС України подала до Верховного Суду клопотання про закриття провадження у справі, в якому просила закрити провадження у справі №9901/418/19 в частині позовних вимог про визнання протиправним і скасування рішення Комісії від 1 серпня 2019 року №140/зп-19. В обґрунтування зазначеного клопотання відповідач вказав, що рішенням Комісії від 8 жовтня 2019 року №182/зп-19 скасовано проведення оголошеного оскаржуваним рішенням №140/зп-19 Конкурсу,

а тому, у суду наявні підстави для закриття провадження у справі відповідно до пункту 8 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - «КАС України»).

Також відповідач зазначає, що проведення вказаного Конкурсу скасовано, а відтак предмет спору в цій частині адміністративної справи відсутній.

Ухвалою Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року зупинено провадження у цій справі до набрання законної сили рішеннями Верховного Суду від 9 жовтня 2019 року у справах №9901/378/19, №9901/426/19, якими суд скасував рішення ВККС України (від 2 липня і 1 серпня 2019 року), які є предметом оскарження у цій справі.

За даними Єдиного державного реєстру судових рішень вказані рішення Верховного Суду у справах №9901/378/19, №9901/426/19 були переглянуті Великою Палатою Верховного Суду в апеляційному порядку, а отже набрали законної сили.

Так, постановою Великої Палати Верховного Суду від 29 січня 2020 року скасовано рішення Верховного Суду від 9 жовтня 2019 року у справі №9901/378/19 та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 11 лютого 2020 року рішення Верховного Суду від 9 жовтня 2019 року у справі №9901/426/19 скасовано, а провадження у справі закрито.

З урахуванням викладеного, ухвалою Верховного Суду від 15 червня 2020 року поновлено провадження у цій справі і призначено судове засідання на 8 липня 2020 року о 14.00 год у приміщенні суду за адресою: вул. Московська, 8, корпус 5, м. Київ.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 8 липня 2020 року (у зв`язку з відпусткою члена колегії Єресько Л.О.) визначено такий склад суду: головуючий суддя Мартинюк Н.М., судді Дашутін І.В., Жук А.В., Мельник-Томенко Ж.М., Яковенко М.М.

Позивачка у судові засідання, призначені на 9 жовтня 2019 року, 30 жовтня 2019 року, 8 липня 2020 року не з`явилася, водночас скерувала до суду заяви про розгляд справи за її відсутності.

Представник відповідача у судове засідання, призначене на 8 липня 2020 року, не з`явився, подав клопотання, в якому просив суд врахувати при призначенні справи до розгляду по суті ту обставину, що ВККС України фактично перебуває у стані перетворення, тобто повноваження попереднього складу членів цього колегіального органу, зокрема і голови, яким оформлено довіреність на представництво інтересів Комісії в цій справі, вже були припинені на підставі норм Закону, водночас новий склад ВККС України ще не утворений у визначеному законодавством порядку. Отже, на думку відповідача, ВККС України не має можливості належним чином відстоювати свою позицію в суді та реалізовувати передбачені нормами КАС України права учасника справи, що свідчить про незабезпечення ефективного способу юридичного захисту учаснику судового процесу.

За змістом частини першої статті 205 КАС України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Так, відповідно до частини другої вказаної статті суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні у разі першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

Проаналізувавши подане представником відповідача клопотання і надані ним докази, колегія суддів дійшла висновків про те, що названі причини не містять ознак (рис) неповажних, оскільки неявка представника ВККС України у судове засідання не пов`язана з винною, недбалою, легковажною чи іншою подібною поведінкою Комісії. Представник відповідача не з`явився в судове засідання вперше, але завчасно повідомив суд про причини неявки.

Неможливість представника Комісії брати участь в судовому засіданні, оскільки триває і у визначений законом строк не завершився процес формування нового складу ВККС України, за значенням не може визнаватися неповажною причиною. Однак слід звернути увагу на те, що строк, протягом якого Вища рада правосуддя повинна сформувати новий склад Комісії не тільки закінчився, а й розтягнувся до невідомого проміжку часу, що характеризується як об`єктивно не визначена, віддалена в часі подія. 

Верховний Суд враховує також і те, що рішенням Конституційного Суду України від 11 березня 2020 року №4-р/2020 визнано неконституційними окремі положення законів України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року №1402-VIII, «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законів України щодо діяльності органів суддівського врядування» від 16 жовтня 2019 року №193-IX, «Про Вищу раду правосуддя» від 21 грудня 2016 року №1798-VIII, в тому числі, які визначали порядок формування нового складу ВККС України. Натомість формування нового складу Комісії без законодавчих змін наразі є неможливим, тому строки формування нового складу ВККС України є невідомими і непрогнозованими.

Отже, колегія суддів дійшла висновку про те, що подальше затягування розгляду цієї справи може негативно вплинути на здійснення захисту законних прав та інтересів особи (позивачки), яка звернулася за ним до адміністративного суду і має законні очікування на справедливе розв`язання спору в межах розумного строку. Тому в цьому випадку право на своєчасний і справедливий розгляд справи і захист від стверджуваного порушення права позивачки має пріоритет перед такими причинами неявки суб`єкта владних повноважень до суду.

Відповідно до частини дев`ятої статті 205 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Оскільки всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, а також з огляду на те, що справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, суд дійшов висновку про відсутність перешкод для розгляду справи по суті й ухвалив здійснювати розгляд справи у письмовому провадженні на підставі наявних у суду матеріалів справи.

Надаючи оцінку зазначеним у заяві обставинам колегія суддів зазначає таке.

Комісія 1 серпня 2019 року прийняла рішення №140/зп-19, яким, зокрема:

- оголосила конкурс на заміщення вакантних посад суддів у місцевих судах шляхом переведення 220 вакантних посад суддів у місцевих судах, з яких 150 - у місцевих загальних судах, 20 - у місцевих господарських судах і 50 - у місцевих адміністративних судах, згідно з додатком 1;

- затвердила Умови проведення конкурсу на заміщення вакантних посад суддів у місцевих судах шляхом переведення судді на посаду судді до іншого суду згідно з додатком 2;

- установила порядок подання заяв про участь у конкурсі, перелік документів і вимоги до таких документів, а також строк подання таких заяв і документів.

Крім того, ВККС України 1 серпня 2019 року на підставі вказаного рішення оприлюднила на офіційному веб-сайті оголошення про конкурс на заміщення 220 вакантних посад суддів місцевих судів шляхом переведення суддів на посаду судді до іншого суду відповідно до статей 79, 82 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» і Положення про проведення конкурсу на зайняття вакантної посади судді, затвердженого рішенням Комісії від 2 листопада 2016 року №141/зп-16 (зі змінами).

Пунктом 3 Умов проведення конкурсу встановлено, що до участі в конкурсі допускаються кандидати, які на день подання документів є суддями, що обіймають посади безстроково або строк повноважень яких не закінчився, і виявили намір бути переведеними на посаду судді до місцевого загального, місцевого адміністративного чи місцевого господарського суду та є такими, що:

1) відповідають займаній посаді судді за результатами кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді судді, у тому числі підтвердили здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді за результатами кваліфікаційного оцінювання в межах відповідного конкурсу, якщо за результатами його проходження суддя вважається таким, що підтвердив відповідність займаній посаді судді, або підтвердили здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді згідно з пунктом 21 розділу XII Закону в разі одночасного звернення до Комісії із заявою щодо проведення стосовно них кваліфікаційного оцінювання для участі в конкурсі;

2) у порядку та строки, визначені цими Умовами, подали всі необхідні документи.

Позивачка звернулася до суду з цим позовом, вважаючи, що таке рішення відповідача є протиправним, оскільки обмежує право на доступ до професії через звуження прав судді, і таким, що поставило в нерівне становище осіб, які мають намір узяти участь у конкурсі на заняття вакантних посад суддів у місцевих загальних судах, оскільки до участі в конкурсі допускаються тільки ті кандидати, які на день подання документів є суддями, що обіймають посаду безстроково або строк повноважень яких не закінчився, та які відповідають займаній посаді судді за результатами кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - «Конвенція») кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини у пункті 53 рішення від 8 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України» зазначив, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням у випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету, за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута (див. пункт 57 рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), Series A, №93).

Згідно зі статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Відповідно до частини третьої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення.

У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року №18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Відповідно до частини четвертої статті 22 КАС України Верховному Суду як суду першої інстанції підсудні справи щодо встановлення Центральною виборчою комісією результатів виборів або всеукраїнського референдуму, справи за позовом про дострокове припинення повноважень народного депутата України, а також справи щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.

Як встановлено Судом, 8 жовтня 2019 року Комісія прийняла рішення №182/зп-19, яким вирішила:

- скасувати проведення оголошеного рішенням Комісії від 1 серпня 2019 року №140/зп-19 Конкурсу;

- залишити без розгляду і повернути кандидатам заяви і документи, подані ними для участі у Конкурсі. Копії заяв і документів, поданих кандидатами, які є суддями, долучити до відповідних суддівських досьє.

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо оскаржувані порушення були виправлені суб`єктом владних повноважень і при цьому відсутні підстави вважати, що повне відновлення законних прав та інтересів позивача неможливе без визнання рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправними після такого виправлення.

Оскільки предметом позову, в тому числі, є рішення відповідача про оголошення конкурсу на зайняття вакантних посад суддів у місцевих загальних судах шляхом переведення судді на посаду судді до іншого суду, а ВККС України станом на момент розгляду справи Судом прийнято рішення про скасування проведення оголошеного оскаржуваним рішенням Конкурсу, Верховний Суд вважає, що оскаржуване порушення було виправлено суб`єктом владних повноважень.

Частиною другою статті 238 КАС України визначено, що про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету.

Відповідно до частини другої статті 239 КАС України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Наявність ухвали про закриття провадження у зв`язку з прийняттям відмови позивача від позову не позбавляє відповідача в цій справі права на звернення до суду за вирішенням цього спору.

Враховуючи, що вказані відповідачем обставини, які знайшли своє підтвердження, свідчать про виправлення суб`єктом владних повноважень оскаржуваного рішення від 1 серпня 2019 року №140/зп-19, що виявилось у скасуванні вказаного рішення, колегія суддів вважає за можливе задовольнити заяву про закриття провадження у справі.

Одночасно Верховний Суд зауважує, що зміст позовних вимог в цій частині, характер спірних правовідносин і фактичні обставини справи не дають підстав вважати, що повне відновлення законних прав та інтересів позивачки неможливе без визнання оскаржуваного рішення від 1 серпня 2019 року №140/зп-19 протиправним, а тому заяву про закриття провадження у справі належить задовольнити.

Аналогічна правова позиція у подібних правовідносинах викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 лютого 2020 року у справі №9901/426/19.

Згідно з частинами першою та другою статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом).

З матеріалів справи випливає, що позивачка сплатила судовий збір за подання до суду адміністративного позову, який містив три позовні вимоги немайнового характеру, у розмірі: (1921,00*0,4)*3=768,40*3 згідно з квитанцією від 30 серпня 2019 року №0.0.1451229615.1.

За таких обставин сплачений судовий збір за одну вимогу немайнового характеру необхідно повернути позивачці.

На підставі викладеного, керуючись статтями 132, 238, 248, 256 КАС України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Клопотання представника Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 9 жовтня 2019 року про закриття провадження у справі в частині позовних вимог задовольнити.

Закрити провадження у справі №9901/419/19 за позовом ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання протиправними і скасування рішень в частині позовних вимог про визнання протиправним і скасування рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 1 серпня 2019 року №140/зп-19.

Повернути ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, судовий збір за подання адміністративного позову у розмірі: 768,40 (семисот шістдесяти восьми гривень 40 копійок), сплачений згідно квитанції від 30 серпня 2019 року №0.0.1451229615.1.

Ухвала набирає законної сили у порядку, визначеному статтею 256 КАС України, і може бути оскаржена до Великої Палати Верховного Суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складення її повного тексту.

……………………………..

………………………………

……………………………..

………………………………

……………………………..

Н.М. Мартинюк
І.В. Дашутін
А.В. Жук
Ж.М. Мельник-Томенко
М.М. Яковенко,
Судді Верховного Суду