Справа № 2-996/11                                 Головуючий у 1 інстанції: Кондратьєва Н.А. 
Провадження № 22-ц/811/924/20                 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М. 
Категорія:79

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

               30 червня 2020 року                                         м.Львів
Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючого – судді Бойко С.М.,
суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,
секретаря – Жукровської Х.І., 
з участю: представників відповідача – ОСОБА_1 ,
адвоката Раневича О.Ю., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2  на рішення Яворівського районного суду Львівської області від 14 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2  до Прилбичівської сільської ради Яворівського району Львівської області про поновлення на роботі, оплату за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди, 
                          в с т а н о в и л а:
У квітні 2011 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, уточненим заявою від 16.04.2013 року (а.с.175-176 т.1), в якому просив визнати незаконним звільнення з роботи, скасувати розпорядження голови Прилбичівської сільської ради №18 від 16.03.2011 року та поновити його на посаді машиніста водонасосної установки Прилбичівської сільської ради Яворівського району Львівської області, стягнути з Прилбичівської сільської ради середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду в розмірі 10000 грн.
Свої вимоги позивач обгрунтовував тим, що на вказаній посаді він працював з 06.05.2008 року, однак, розпорядженнням голови Прилбичівської сільської ради №18 від 16.03.2011 року його було звільнено із займаної посади за прогул без поважних причин на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України.
Звільнення вважає незаконним, оскільки 11 та 12 березня він виконував свої трудові обов`язки, що підтверджується копією журналу про показники лічильника, в якому зазначається кількість годин роботи насосної установки та кількість використаної електроенергії.
11.03.2012 року насос не працював повний робочий день, оскільки проводились ремонтні роботи по встановленню лічильника, саме тому з 06 години 12 березня по 06 годину 13 березня закачувалась вода у башти, яких по селу Прилбичі є п`ять.
Зазначає, що у зв`язку з особливістю роботи необхідно було постійно контролювати наповнення башт, тому почергово відвідував та обстежував кожну з них, крім того, періодично протягом дня ходив по трасах та перевіряв, чи немає прориву, а тому постійно знаходився на роботі і виконував свої трудові обов`язки.
Незаконність звільнення обгрунтовує й тим, що його було звільнено з роботи в період тимчасової непрацездатності.
Заподіяння моральної шкоди обгрунтовує незаконністю звільнення, що призвело до моральних страждань та негативно вплинуло на стан його здоров`я.
Справа тривалий час знаходилась в провадженні Яворівського районного суду Львівської області і не завершувалась розглядом по суті у зв`язку із зміною складу суду.
За результатами повторного автоматизованого розподілу судової справи від 05.12.2017 року, у зв`язку з припиненням повноважень судді Гоцко В.І., справа була передана судді Кондратьєвій Н.А. 
Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 14 лютого 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.
Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_2 , просить його скасувати з підстав неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, які суд вважав встановленими, невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Стверджує, що жодного прогулу він не вчиняв, оскільки постійно виконував свої трудові обов`язки, а акти про його відсутність на робочому місці були складені вже після його звільнення.
Звертає увагу, що його не було ознайомлено з посадовими обов`язками, інструкцією експлуатації насосної станції, з графіком робочого часу та його робочим місцем, а правила внутрішнього трудового розпорядку, посадові інструкції та інструкції з експлуатації насосної установки були прийняті вже після його звільнення. 
Крім того, наголошує, що звільнення відбулось у період його тимчасової непрацездатності, що заборонено, і суд, не маючи спеціальних знань, не міг давати висновки щодо достовірності поданого ним листка непрацездатності.
Відповідач Прилбичівська сільська рада Яворівського району Львівської області подала відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечує доводи та вимоги апелянта.
Наголошує, що позивач зобов`язаний був своєчасно надати листок непрацездатності роботодавцю, однак, він в цій частині вимог закону не дотримався і пред`явив листок непрацездатності лише на вимогу суду під час розгляду даної справи.
Крім того, вважає, що наданими їхньою стороною письмовими доказами підтверджено недостовірність поданого позивачем листка непрацездатності. 
Також звертає увагу, що позивачем не доведено і не підтверджено належними доказами ту обставину, що він не вчиняв прогулу.
В судове засідання апеляційного суду інші учасники справи, окрім сторони відповідача, не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи всі були належним чином повідомлені, представник позивача – адвокат Курілець А.І. подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з його участю цього дня в кримінальній справі в іншому суді, однак, вказана обставина документально не підтверджена і її не визнано поважною причиною неявки в судове засідання апеляційного суду, а тому у задоволенні клопотання було відмовлено і справу розглянуто апеляційним судом відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України у їхній відсутності.
Заслухавши пояснення сторони відповідача в заперечення апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.
Відповідно до положень статті 139 КЗпП України, працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.
Трудова дисципліна - це система правових норм, що регулюють внутрішній трудовий розпорядок, встановлюють трудові обов`язки працівників та роботодавця, визначають заохочення за успіхи в роботі й відповідальність за невиконання цих обов`язків.
Статтею 147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення.
Статтею 149 КЗпП України визначено порядок застосування дисциплінарних стягнень.
Так, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.
Вимога закону про необхідність отримання роботодавцем пояснень працівника до моменту застосування дисциплінарного стягнення є важливою гарантією захисту прав працівника, оскільки надає останньому можливість довести роботодавцю правомірність своїх дій, а роботодавцю розглянути пояснення працівника, врахувати їх під час прийняття рішення про застосування дисциплінарного стягнення й відмовитися від такого, у разі якщо пояснення будуть обґрунтованими.
Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 19.10.2016 року (Справа №6-2801цс15), невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами. 
Відповідно до п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.
Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, які містяться у п.24 постанови №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин. 
Відповідно до частини третьої статі 40 КЗпП України, не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.
Судом встановлено, що з 06.05.2008 року позивач працював на посаді машиніста насосної установки комунального підприємства при Прилбичівській сільській раді (а.с.5 т.1).
Відповідно до розпорядження сільського голови Прилбичівської сільської ради від 16.03.2011 року №18 (а.с.7 т.1), позивача звільнено з 16.03.2011 року з роботи із займаної посади машиніста насосної установки за прогул без поважних причин на підставі ч.4 ст.40 КЗпП України.
Позивачу було запропоновано дати пояснення щодо прогулу, який мав місце 12.03.2011 року, однак, він відмовився, про що було складено акт від 14.03.2011 року (а.с.11 т.1).
15.03.2011 року позивач все ж таки подав на ім`я сільського голови письмові пояснення про те, що 12.03.2011 року він був на об`єкті (а.с.12,14 т.1). 
Також встановлено, що на території села Прилбичі Яворівського району Львівської області є п`ять водонапірних башт.
У зв`язку із надходженням звернень мешканців села, зокрема 12.03.2011 року, про відсутність водопостачання (а.с.15 т.1), 12.03.2011 року працівниками Прилбичівської сільської ради у складі створених комісій було проведено перевірку робочого часу позивача на всіх об`єктах водонапірних башт села, за результатами якої складено акти про відсутність позивача 12.03.2011 року в період часу з 15 год.00 хв. по 19.00 год. на робочому місці (а.с.16, 63-68 т.1).
Комісія намагалась з`ясувати місце перебування позивача, однак, на телефонні дзвінки позивач не відповідав, а тому було викликано іншого слюсаря по водопостачанню ОСОБА_3 , в якого 12.03.2011 року був вихідний день і який приступив до роботи в цей день замість позивача ОСОБА_2 , про що зазначено в акті перевірки робочого часу позивача комісією в складі: сільського голови ОСОБА_1 , інженера-економіста ОСОБА_4 , депутата сільської ради ОСОБА_5 (а.с.16 т.1).
Згідно долучених табелів обліку робочого часу працівників Прилбичівської сільської ради за період січень – березень 2011 року (а.с.27-32 т.1), позивач ОСОБА_2 працював позмінно: 2 дні поспіль працював, а 2 дні поспіль були вихідними. Тривалість робочого часу становила 10-11 годин на день, що також підтверджується довідкою про відпрацьований робочий час та графік роботи ОСОБА_2 , виданою виконавчим комітетом Прилбичівської сільської ради Яворівського району Львівської області (а.с.166 т.1), згідно з якою, кількість годин робочого часу позивача в березні 2011 року становила 11 год/зміну.
Робочий день позивача у березні 2011 року (11 год/зміну) розпочинався о 8.00 год. і тривав до 20.00 год. Обідня перерва з 13.00 год. по 14.00 год.
Згідно з табелем обліку робочого часу, відпрацьованого працівниками Прилбичівської сільської ради за березень 2011 року (а.с.31-32 т.1), зміна позивача ОСОБА_2 припадала на 11 та 12 березня, однак, відпрацьованим днем у табелі вказано лише 11 березня.
Отже, наведеними вище письмовими доказами, які суд правильно врахував при вирішенні даного спору, підтверджено, що прогул позивача мав місце 12.03.2011 року і позивачем не доведено поважності причин його відсутності цього дня на роботі.
Також колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про дотримання відповідачем вимог, встановлених статтею 149 КЗпП України, щодо порядку застосування дисциплінарного стягнення, а тому доводи позивача про незаконність його звільнення є безпідставними.
Що ж стосується доводів позивача в частині недотримання відповідачем вимог ч.3 ст.40 КЗпП України про заборону звільнення в період тимчасової непрацездатності, то необхідно зазначити наступне.
Згідно із витягом з журналу обліку трудових книжок Прилбичівської сільської ради (а.с.73-75 т.1), позивач ОСОБА_2 отримав трудову книжку 17.03.2011 року, про що свідчить особистий підпис ОСОБА_2 , однак, про те, що він з 16.03.2011 року перебував на листку непрацездатності, відповідача не повідомив і оригінал листка непрацездатності після закінчення лікарняного 22.03.2011 року відповідачу не подав.
Оригінал листка непрацездатності серії НОМЕР_1 позивач надав суду 05.03.2019 року (а.с.22 т.2).
На цьому листку міститься відтиск печатки Яворівської центральної районної лікарні, однак, листом №101 від 30.01.2019 року КНП Яворівської районної ради Львівської області «Яворівська центральна районна лікарня» повідомила, що згідно журналу реєстрації листків непрацездатності (форма 036/о) листок непрацездатності серії НОМЕР_1 з 16.03.2011 року по 22.03.2011 року не зареєстровано (а.с.37 т.2).
Крім того, листом №369 від 05.04.2019 року КНП Яворівської районної ради Львівської області «Яворівська центральна районна лікарня» повідомила, що житель с.Прилбичі Яворівського району Львівської області ОСОБА_2 не звертався за медичною амбулаторною та стаціонарною допомогою у названий медичний заклад і листок непрацездатності за період з 01.03.2011 року по 31.03.2011 року не видавався, медична картка на сьогоднішній день у поліклінічному відділенні відсутня (а.с.38 т.2). 
Твердження позивача про те, що він перебував на лікуванні у Новояворівській районній лікарні №1, є безпідставним і спростовується інформацією цієї лікарні про відтиск печатки Новояворівської районної лікарні №1 для листків непрацездатності у 2011 році, який не містив у своїй назві слова «центральна» (а.с.39 т.2), позаяк, на представленому позивачем листку непрацездатності у відтиску печатки міститься запис «центральна районна лікарня».
Наведене не було спростоване позивачем, в тому числі, й доводами апеляційної скарги, а тому в колегії суддів відсутні правові підстави для інших висновків по суті вирішення спору, ніж тих, яких дійшов суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог позивача, а також відсутні підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального та/або процесуального права, тому апеляційну скаргу позивача необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:
апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення. 
Рішення Яворівського районного суду Львівської області від 14 лютого 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. 
Повний текст постанови складений 08 липня 2020 року.

Головуючий:                                                         Бойко С.М.

Судді:                                                                 Копняк С.М.
       
                                                                       Ніткевич А.В.