справа № 759/2271/2020                              головуючі у суді І інстанції Журибеда О.М.
провадження № 22-ц/824/9262/2020          суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.

П О С Т А Н О В А
Іменем України
20 серпня 2020 року                                                                                      м. Київ
 
Київський апеляційний суд
у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
Фінагеєва В.О. (суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,
 
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 02 квітня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Житлово-будівельного кооперативу «Індикатор-8», третя особа - Комунальне підприємство «Головний інформаційно-обчислювальний центр», про захист прав споживачів, -
 
В С Т А Н О В И В: 
 
                У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом та просив зобов`язати відповідача виключити із суми, зазначеної на особовому рахунку позивача 1038 заборгованості, яка виникла перед відповідачем у період до 10 січня 2018 року у сумі 11 829 грн. 77 коп.; заборонити відповідачу в подальшому включити вказану суму заборгованості у вимогу для сплати за спожиті житлово-комунальні послуги на його ім`я по особовому рахунку № НОМЕР_1 .
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , зареєстрований за даною адресою та є споживачем житлово-комунальних послуг. Між сторонами не було укладено договору про надання житлово-комунальних послуг, з 2011 року позивач своєчасно сплачує за всі житлово-комунальні послуги. 02 листопада 2011 року відповідач звернувся до суду з заявою про видачу судового наказу по стягненню боргу за житлово-комунальні послуги у сумі 15 642 грн. 81 коп., а 04 листопада 2011 року було відкрито виконавче провадження на виконання виконавчого листа № 2-2138, виданого 02 листопада 2011 року Святошинським районним судом міста Києва. 26 липня 2012 року відповідач повторно звернувся до суду з заявою про видачу судового наказу по стягненню боргу за житлово-комунальні послуги у сумі 19 112 грн. 85 коп. Заборгованість у судовому наказі від 26 липня 2012 року включає у себе борг, який встановлений у тому числі судовим наказом, який виданий судом 02 листопада 2011 року. Не маючи юридичної освіти, позивач не подав належним чином заяву про скасування судового наказу, а тому 10 січня 2018 року було сплачено борг за згаданими судовими рішеннями у розмірі 17 370 грн. Виконавче провадження було закрите у зв`язку з тим, що виконавчий документ виконано в повному обсязі. Проте, у вимогах про сплату за спожиті житлово-комунальні послуги (рахунках-повідомленнях), які виставляє відповідач за особовим рахунком позивача щомісяця всеодно відображається заборгованість за послуги з утримання будинку у розмірі 11 829 грн. 77 коп. ОСОБА_1 не погоджується із наявністю такої заборгованості, а тому з метою з`ясування підстав її виникнення неодноразово звертався до відповідача з відповідними заявами. Заявлені позивачем вимоги, на його думку, є ефективним способом захисту прав.
           Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 02 квітня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що чинне законодавство не містить застереження щодо допустимості судового захисту тільки після досудового врегулювання спору та неприпустимості здійснення правосуддя без його застосування у сфері перерахунку сплати послуг за житлово-комунальні послуги. У договорах про надання послуг, укладених між сторонами, не передбачено жодних умов про обов`язкове досудове врегулювання спору. Суд першої інстанції не взяв до уваги ч. 2 ст. 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Позивач також вказує на те, що йому не було надіслано відповідачем примірник відзиву та з його текст позивач не ознайомлений. 
У відзиві на апеляційну скаргу КП «Головний інформаційно-обчислювальний центр» зазначає, що він не є учасником цивільно-правових відносин між позивачем та відповідачем, а був учасником таких правовідносин лише з відповідачем, які ґрунтувалися на умовах договору «Про надання послуг» від 14 вересня 2015 року. Вказаний договір діяв до 01 серпня 2017 року та був розірваний за угодою сторін. Третій особі відома інформація про заборгованість споживача ОСОБА_1 за житлово-комунальні послуги за травень-червень 2017 року. За більш ранній час інформація не збереглася у зв`язку зі спливом часу, протягом якого забезпечується технічна можливість зберігання такої інформації.       
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України. 
Відповідно до  ч. 1  ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Судом встановлено,що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 22 червня 2010 року (а.с.34).  
02 листопада 2011 року видано виконавчий лист на виконання рішення Святошинського районного суду міста Києва від 31 серпня 2010 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ЖБК «Індикатор-8» заборгованості по сплаті витрат на утримання будинку і прибудинкової території та плати за комунальні послуги - 15 562 грн. 81 коп. матеріальної шкоди, судового збору у розмірі 51 грн. та 30 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення процесу, а всього на суму 15 642 грн. 81 коп. (а.с.9).   
Судовим наказом Святошинського районного суду міста Києва від 26 липня 2012 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ЖБК «Індикатор-8» суму боргу у розмірі 19 112 грн. 85 коп. (а.с.7).
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не звертався до правління ЖБК із письмовими зверненнями для перерахунку. Доказів звернення до правління ЖБК в іншій формі позивачем не надано.
Апеляційний суд погоджується по суті з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно зі статтею 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вказує на те, що відповідач безпідставно включає до його особового рахунку заборгованість у розмірі 11 829 грн. 77 коп. Позивач зазначає, що він сплатив борг за судовими рішеннями у розмірі 17 370 грн.
Судом встановлено, що 02 листопада 2011 року було видано виконавчий лист, за яким позивач мав сплатити стягнуту судовим рішенням від 31 серпня 2010 року заборгованість у розмірі 15 562 грн. 81 коп. 26 липня 2012 року було видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 боргу у сумі 19 112 грн. 85 коп. Позивач вважає, що зазначена у судовому наказі сума включає в себе суму, визначену судовим рішенням від 31 серпня 2010 року. 
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Позивач не надав суду доказів того, що борг у розмірі 19 112 грн. 85 коп. включає в себе борг у розмірі 15 562 грн. 81 коп., а також доказів, які підтверджують відсутність у позивача заборгованості за житлово-комунальні послуги перед відповідачем.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилається на ст. 162 ЖК України, ст. 1, 12, 13, 20, 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», пункт 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою КМУ № 572 від 08 жовтня 1992 року, а також ст. 525-527, 626, 629, 901 ЦК України.  
Згідно ст. 162 ЖК України плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін.
Статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством; а споживач - це фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.
За умовами ч. 1 ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.
Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч.3 ст. 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Відповідно до п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 572 від 08 жовтня 1992 року, обов`язок оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом покладається на власника та наймача (орендаря) квартири, житлового приміщення.
Згідно з частиною 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
За умовами статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства,а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За умовами ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
Доводи позивача зводяться до того, що між ним та відповідачем відсутні договірні відносини, а тому додаткове нарахування боргу з боку відповідача є протиправним. Позивач також посилається на неналежне надання житлово-комунальних послуг з боку відповідача та вказує, що він неодноразово звертався з претензіями відносно цього, що є підставою для перерахунку вартості житлово-комунальної послуги.
Однак, відсутність письмового договору між сторонами не може бути підставою для несплати за житлово-комунальні послуги, які особа фактчино отримує та користується ними, а, відтак, має оплачувати їх надання. Отже, посилання ОСОБА_1 на відсутність між сторонами договору на надання житлово-комунальних послуг, як на одну з підстав для задоволення його позову, є безпідставними.
Правові висновки щодо обов`язку оплачувати житлово-комунальні послуги за відсутності укладеного між сторонами договору містяться у постанові Верховного Суду від 15 березня 2018 року (справа № 6-3193св18).
Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець комунальної послуги або управитель багатоквартирного будинку зобов`язаний самостійно здійснити перерахунок вартості комунальної послуги або послуги з управління багатоквартирним будинком за весь період їх ненадання, надання не в повному обсязі або невідповідної якості, а також сплатити споживачу неустойку (штраф, пеню) у порядку та розмірі, визначених законодавством або договором.
Позивач не довів наявності підстав, за яких відповідач повинен виключити із суми, зазначеної на особовому рахунку, заборгованість чи здійснити перерахунок вартості комунальних послуг.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що йому не було надіслано відповідачем примірник відзиву та з його текст позивач не ознайомлений. Разом з тим, у матеріалах справи містяться докази направлення відповідачем позивачу відзиву на позов на адресу, зазначену у позовній заяві (а.с.64).
Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову відповідають фактичним обставинам справи, рішення суду ухвалене на підставі наявних у матеріалах справи доказів,  що у відповідності до вимог ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.
На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -   
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення. 
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 02 квітня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.
Судове рішення складено 20 серпня 2020 року.

Судді                                                                                        Фінагеєв В.О.
 
                                                                               Кашперська Т.Ц.
 
    Яворський М.А.