ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
 
іменем України

24 червня 2020 року
м. Харків

справа № 614/1309/19
провадження № 22-ц/818/2981/20

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого – Котелевець А.В.,
суддів – Хорошевського О.М., Яцини В.Б.,
за участю секретаря – Огар І.В.,

учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 , 
відповідач – ОСОБА_2 ,
відповідач – ОСОБА_3 ,
третя особа – Борівська державна нотаріальна контора Харківської області,
третя особа – ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Борівського районного суду Харківської області від 27 лютого 2020 року в складі судді Гуляєвої Г.М.,

у с т а н о в и в:

В грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з уточненим в подальшому позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа – Борівська державна нотаріальна контора Харківської області, та просив:

- визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину земельної ділянки, видане 07 червня 2013 року державним нотаріусом Борівської державної нотаріальної контори Харківської області Бондаренко О.В. за реєстровим № 451 на ім`я ОСОБА_2 ; 

- визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину земельної ділянки, видане 07 червня 2013 року державним нотаріусом Борівської державної нотаріальної контори Харківської області Бондаренко О.В. за реєстровим № 454 на ім`я ОСОБА_3 ;

- визнати за ним право власності на 1/3 частину земельної ділянки (1,3194 га) площею 3,9583 га, кадастровий номер 6321055100:11:006:0062, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Борівської селищної ради Борівського району Харківської області, яка належала ОСОБА_5 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ХР № 050418;

- скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на 1/2 частини земельної ділянки площею 3,9586 га, кадастровий номер 6321055100:11:006:0062, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Борівської селищної ради Борівського району Харківської області.

Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_5 . Після смерті останнього відкрилася спадщина на земельну ділянку площею 3,9583 га, кадастровий номер 6321055100:11:006:0062, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Батько за життя заповіту не склав. Спадкоємцями першої черги за законом є дружина – ОСОБА_2 , син – ОСОБА_3 та позивач – ОСОБА_1 . 

Зазначає, що у встановленому законом порядку відповідачі прийняти спадщину. Однак, не повідомили державного нотаріуса, що, окрім них, спадкоємцем першої черги також є він. 07 липня 2013 року державним нотаріусом Борівської державної нотаріальної контори Харківської області Бондаренко О.В. на ім`я ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були видані свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку по 1/2 частині кожному. 

Вказує, що видачею вказаних свідоцтв порушено його право на 1/3 частину земельної ділянки, як спадкоємця за законом першої черги.

16 січня 2020 року ОСОБА_2 подала відзив на позовну заяву, в якому просила в задоволенні позовних вимог відмовити.

Відзив мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_5 . Після смерті останнього відкрилася спадщина, яку прийняли вона та її син ОСОБА_3 на підставі частини третьої статті 1268 ЦК України, в якій встановлено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. 

Зазначає, що ОСОБА_1 на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем не проживав, у встановлений статтею 1270 ЦК України строк заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини не подавав, з заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини до суду не звертався.

Ухвалою Борівського районного суду Харківської області від 21 січня 2020 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета залучено ОСОБА_4 .

Рішенням Борівського районного суду Харківської області від 27 лютого 2020 позов ОСОБА_1 залишено без задоволення. 

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 не вчинив жодних дій щодо прийняття спадщини, а саме: не подав заяви до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ; не звернувся до суду з заявою про встановлення додаткового строку, у зв`язку з чим оспорювані свідоцтва про право на спадщину за законом правомірно видані спадкоємцям, які прийняли спадщину.

11 березня 2020 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на невідповідність рішення суду обставинам справи та порушення норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не надано належної оцінки всім обставинам справи та наданим доказам на підтвердження позовних вимог.

23 квітня 2020 року ОСОБА_2 , 29 квітня 2020 року ОСОБА_3 та 30 квітня 2020 року ОСОБА_4 подали відзиви на апеляційну скаргу, в яких просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.

Відзиви мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтвердженими наявними у справі доказами, яким суд першої інстанції дав належну оцінку. Доводи апеляційної не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права. 

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини першої статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_5 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ХР № 050418 належала земельна ділянка площею 3,9583 га, кадастровий номер 6321055100:11:006:0062, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Борівської селищної ради Борівського району Харківської області.

За життя ОСОБА_5 заповіту на вказану земельну ділянку не склав.

Після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , відкрилась спадщина.

Спадкоємцями після смерті ОСОБА_5 є: дружина – ОСОБА_2 , сини – ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , дочка – ОСОБА_4 .

Із копії спадкової справи № 215/2012, наданої на вимогу суду першої інстанції, встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_1 з заявами про прийняття спадщини до нотаріальної контори не звертались.

17 жовтня 2012 року ОСОБА_2 звернулася до Борівської державної нотаріальної контори Харківської області, в якій зазначено, що вона та її неповнолітній син ОСОБА_3 , 1996 року народження, прийняли спадщину з підстав, передбачених частиною третьою статті 1268 ЦК України.

07 червня 2013 року ОСОБА_2 , яка діє у власних інтересах та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_3 , 1996 року народження, подала до нотаріальної контори заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину.

07 червня 2013 року державним нотаріусом Борівської державної нотаріальної контори Харківської області Бондаренко О.В. видані свідоцтва на право на спадщину за законом – на ім`я ОСОБА_2 – за реєстровим № 451, на ім`я ОСОБА_3 – за реєстровим № 454.

Вказані свідоцтва в цей же день зареєстровані у Спадковому реєстрі.

Судових рішень про встановлення факту спільного проживання на день смерті зі спадкодавцем та/чи встановлення додаткового строку на прийняття спадщини ОСОБА_1 не надано.

Частиною першою статті 15 ЦК України та частиною першою статті 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За правилом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з частинами першою, другою статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Частиною другою статті 1223 ЦК України визначено, що у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу.

Статтею 1261 ЦК України передбачено, що в першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до частин першої – третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).

Згідно з статтею 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

У пункті 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Отже, правом на оспорювання свідоцтва про право на спадщину іншого спадкоємця наділяється особа, яка має право на спадкування, тобто прийняла спадщину у встановленому законом порядку та це право порушується іншою особою, що отримала відповідне свідоцтво на спадщину.

Разом з тим, судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 у визначений ЦК України строк не звертався до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 . Отже, позивач спадщину у встановленому законом порядку не прийняв.

З урахуванням викладених норм матеріального права та обставин справи судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, виданими свідоцтвами про право на спадщину за законом не порушено прав ОСОБА_1 на спадщину, тому правові підстави для визнання їх частково недійсними відсутні. 

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Позовні вимоги про визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/3 частину земельної ділянки та скасування державної реєстрації права власності не підлягають задоволенню, як похідні від вимоги про визнання частково недійсними свідоцтв про прийняття спадщини за законом.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, фактично зводиться до переоцінки доказів, яким судом надана належна оцінка.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати и детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 382, 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.

Рішення Борівського районного суду Харківської області від 27 лютого 2020 року – залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 02 липня 2020 року.

Головуючий                                                                                    А.В. Котелевець

Судді                                                                                                 О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина