ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4916/20 Справа № 178/1981/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Цаберябий Б. М. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова  М. Ю.	

Категорія 39 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2020 року                                                                 м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді – Петешенкової М.Ю.,
суддів – Деркач Н.М., Пищиди М.М.,
при секретарі - Пивоваровій А.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на ухвалу Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 10 січня 2020 року 
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус, про визнання заповіту недійсним, визнання частково недійсним права власності за заповітом, встановлення обов`язкової частки спадкового майна, стягнення коштів за користування земельними паями та стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 10 січня 2020 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус, про визнання заповіту недійсним, визнання частково недійсним права власності за заповітом, встановлення обов`язкової частки спадкового майна, стягнення коштів за користування земельними паями та стягнення моральної шкоди, повернуто позивачеві на підставі ст. 185 ЦПК України.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що позивачем не виконані вимоги ухвали суду про залишення позовної заяви без руху. 
В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права, ставить питання про скасування ухвали суду та передачі справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвала суду першої інстанції про повернення позовної заяви незаконна, оскільки суд першої інстанції неправильно витлумачив застосовані ним норми ст.ст. 175, 177,185 ЦПК України.
05 червня 2020 року ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, який мотивовано безпідставністю та необгрунтованістю доводів апеляційної скарги.
Апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав. 
Повертаючи позовну заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивач не усунув недоліки позовної заяви у встановлений законом строк. 
Проте з такими висновками суду погодитися не можна, з огляду на наступне.
З матеріалів справи вбачається, що 28 грудня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус, про визнання заповіту недійсним, визнання частково недійсним права власності за заповітом, встановлення обов`язкової частки спадкового майна, стягнення коштів за користування земельними паями та стягнення моральної шкоди. 
Ухвалою Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 02 січня 2019 року позов залишено без руху з тих підстав, що позивачем не надано до позовної заяви жодних доказів, що підтверджують вказані ним обставини; відсутні відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору; в порушення п.9 ч.3 ст.175 ЦПК України позивачем не додано до позовної заяви попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи; в порушення п.10 ч.3 ст.175 ЦПК України позивачем не додано до позовної заяви підтвердження про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав. Крім того, в позовній заяві позивачем не належним чином зазначено третю особу.
09 січня 2020 року на виконання вимог ухвали Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 02 січня 2019 року ОСОБА_1 долучив до матеріалів справи наступні документи: довідку про перебування на обліку в ГУ ПФУ Дніпропетровської області; постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій; рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням гр. ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положення ч. 1 ст.1241 ЦК України за № 1 -рп/2014 року. 
Ухвалою Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 10 січня 2020 року зазначена позовна була повернута позивачеві як неподана. В обґрунтування ухвали суд посилається на те, що в зазначений термін всі недоліки були не усунені.
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, або не сплачено судовий збір, постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня отримання позивачем ухвали. Якщо позивач відповідно до ухвали у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду.
Частинною 3 ст.185 ЦПК України, визначено, якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.
Як вбачається із позовної заяви, позивачем на власний розсуд зазначено найменування третьої особи.
Згідно ч.4 ст. 53 ЦПК України, якщо суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до розгляду встановить, що рішення суду може вплинути на права та обов`язки осіб, що не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору. 
Колегія суддів не може погодитися з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Чинним законодавством України не передбачено, що підставою для повернення позовної заяви є не зазначення доказів, зокрема згідно ч.4 п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», подання доказів можливе на наступних стадіях цивільного процесу, тому суд не вправі через неподання доказів при пред`явленні позову залишати заяву без руху та повертати її заявнику.
Необхідні для вирішення справи докази, можуть бути долучені до початку розгляду справи, зокрема у підготовчому судовому засіданні, також це стосується уточнення позовних вимог, а недоведеність тієї чи іншої вимоги, чи відсутність доказів на підтвердження такої вимоги - може стати підставою для відмови в задоволенні позову чи окремих позовних вимог при вирішенні справи по суті.
Також, слід зазначити, що суддя першої інстанції безпідставно повернув позовну заяву порушивши права позивача на доступ до правосуддя, оскільки згідно норм законодавства України, кожна особа наділена правом на звернення до суду за захистом своїх прав та свобод, а на суд в свою чергу покладено обов`язок повного та всебічного розгляду спорів, які виникли, що можливо лише під час розгляду справи по суті.
Посилання суду першої інстанції щодо не зазначення позивачем попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які він поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, не може бути підставою для повернення позовної заяви заявнику, з огляду на наступне. 
ЄСПЛ зауважив, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (пункт 110 рішення ЄСПЛ від 20 лютого 2014 року у справі «Шишков проти Росії»).
Надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції.
Апеляційний суд виходить з того, що не зазначення позивачем попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат не може бути підставою для повернення позовної заяви, оскільки згідно з частиною 2 статті 134 ЦПК України у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.
Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом в постанові від 18 вересня 2019 року у справі № 134/585/19.
Помилковим також є висновок суду першої інстанції про те, що позивач в позовній заяві зобов`язаний посилатися на докази, які підтверджують вжиття заходів досудового врегулювання спору.
Відповідно до частини 1 статті 16 ЦПК України сторони вживають заходів для досудового врегулювання спору за домовленістю між собою або у випадках, коли такі заходи є обов`язковими згідно із законом.
Пунктом 3 Рішення Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року № 15-рп/20002 встановлено, що обов`язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб`єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Виходячи з необхідності підвищення рівня правового захисту держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту.
Право на судовий захист не позбавляє суб`єктів правовідносин можливості досудового врегулювання спорів. Це може бути передбачено цивільно-правовим договором, коли суб`єкти правовідносин добровільно обирають засіб захисту їхніх прав.
Досудове врегулювання спору може мати місце також за волевиявленням кожного з учасників правовідносин і за відсутності у договорі застереження щодо такого врегулювання спору.
Таким чином, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.
З урахуванням викладеного положення частини 2 статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).
У справі «Беллет проти Франції» ЄСПЛ зазначив, що «стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».
За таких обставин, суд першої інстанції при вирішенні даного питання порушив норми процесуального права та дійшов помилкового висновку про повернення заяви, порушивши при цьому право позивача на доступ до правосуддя, закріплене в статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства України.
За наслідками розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції, відповідно до вимог п.6 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції скасовує ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі з підстав, передбачених п.4 ч.1 ст.379 ЦПК України і направляє справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
За таких обставин, ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Згідно ст.141 ЦПК України, судові витрати розподілу не підлягають. 
Керуючись ст.ст. 367, 368, 379, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити.
Ухвалу Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 10 січня 2020 року - скасувати, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає. 

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: Н.М. Деркач

М.М. Пищида