Справа № 444/2298/18                        Головуючий у 1 інстанції: Зеліско Р.Й. 
Провадження № 22-ц/811/2016/19                Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

01 жовтня 2020 року м.Львів

Справа № 444/2298/18
       Провадження № 22ц/811/2016/19

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,
суддів : Савуляка Р.В., Шеремети Н.О.
секретар Іванова О.О. 

розглянув апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця»
на рішення Жовківського районного суду Львівської області, ухвалене у м. Жовква 2 квітня 2019 року, у складі суддія  Зеліска Р.Й. 
у справі         
за позовом Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» до ОСОБА_1 , Малехівської сільської ради Жовківського району Львівської області про визнання незаконним та скасування рішення Малехівської сільської ради Жовківського району Львівської області в частині, визнання недійсним та скасування державного акта на право приватної власності на земельну ділянку, скасування запису у Поземельній книзі щодо земельної ділянки, скасування державної реєстрації права на земельну ділянку,-

                               встановив:

1 серпня 2018 року позивач звернувся з позовом про визнання незаконним та скасування рішення 40 сесії 5 скликання від 27 липня 2010 року № 43 Малехівської сільської ради Жовківського району Львівської області в частині визнання недійсним та скасування державного акта від 2 серпня 2011 року Серії ЯК № 233311 на право приватної власності на земельну ділянку, скасування запису у Поземельній книзі щодо земельної ділянки, скасування державної реєстрації права на земельну ділянку. В обґрунтування позову посилається на те, що у користуванні ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» перебуває земельна ділянка смуги відведення, зокрема в адміністративних межах с. Малехів Малехівської сільської ради Жовківського району Львівської області, що підтверджується технічною документацією із землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки загальною площею 17,1368 га Державному територіально-галузевому об`єднанню «Львівська залізниця» під існуючими об`єктами залізничного транспорту за напрямком Рудно-Підбірці для забезпечення функціонування залізничного транспорту в межах села Малехів Малехівської сільської ради Жовківського району Львівської області. Зазначає, що 20 січня 2017 року в складі працівників залізниці під час обстеження земельної ділянки залізниці в межах с. Малехів Малехівської сільської ради Жовківського району було виявлено, що на 19км + 595 м - 19км + 620 м перегону Рудно - Підбірці з правої сторони за ходом кілометрів від осі головної колії на відстані 10 м знаходиться сітчаста огорожа, що огороджує присадибну земельну ділянку яка належить ОСОБА_1  при ширині смуги відведення залізниці 20 м від осі головної колії. Вказує, що вказана земельна ділянка знаходиться у смузі відведення залізниці, належить до земель залізничного транспорту, перебуває в користуванні ПАТ «Укрзалізниця» та закріплена за регіональною філією «Львівська залізниця». Право власності на земельну ділянку у відповідача виникло на підставі рішення Малехівської сільської ради 40 сесії 5 скликання від 27 липня 2010 року № 43 «Про передачу у приватну власність земельної ділянки для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд», згідно якого було проведено державну реєстрацію права власності  ОСОБА_1  на земельну ділянку та видано державний акт на право власності на земельну ділянку від 2 серпня 2011 року серії ЯК № 233311. Вважає рішення Малехівської сільської ради та державний акт незаконними та такими, що порушують право залізниці на постійне користування земельною ділянкою для обслуговування залізничного полотна та забезпечення безпеки руху в межах с. Малехів Малехівської сільської ради Жовківського району Львівської області, тому підлягають скасуванню. Вказує, що правовий статус земель залізничного транспорту визначений законом і не може бути змінений в будь-який інший спосіб, аніж відповідно до закону. Спірна земельна ділянка була зайнята об`єктами залізничної інфраструктури на момент чинності Положення «Про землі, надані транспорту» про що свідчить «План полосы отвода линии Рудно-Подборцы Львовской железной дороги» від 1962 року та відповідно до ст. 17 Закону України «Про основи містобудування» є містобудівною документацією, яка є основою, зокрема, для підготовки вихідних даних для розробки землевпорядної документації та вирішення питань щодо вилучення (викупу), передачі (надання) земельних ділянок у власність чи користування громадян та юридичних осіб. Стверджуює, що відповідно до законодавства, яке діяло на момент виникнення права залізниці на землі смуги відведення в межах с. Малехів Малехівської сільської ради Жовківського району Львівської області, вимоги щодо виготовлення та отримання державного акту не передбачалися, а землі транспорту вважалися землями спеціального призначення, які використовувалися на підставі особливих положень про ці землі відповідно до пунктів 54, 55 Общих начал землепользования и землеустройства (Постанова ЦИК СССР 15.12.1928 року).Зазначає, що до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі під державними залізницями. Майно залізниці є державною власністю і закріплене за нею на праві повного господарського відання, тому Малехівська сільська рада не мала правових підстав приймати оскаржуване рішення, порушуючи право землекористування залізниці. Залізниця, як суміжний користувач, не погоджувала проект відведення земельної ділянки, акт встановлення і узгодження зовнішніх меж землекористування в натурі та у жодному випадку не надавала погодження на вилучення земельної ділянки. Стверджує, що за залізницею, як землекористувачем, обліковується площа в формі 6-зем саме на підставі зазначеного вище плану смуги відведення, що підтверджується податковими деклараціями з плати за землю. Просить позов задовольнити. 
Рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 2 квітня 2019 року в позові відмовлено.
Рішення суду оскаржує позивач. Зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на доводи позовної заяви.
2 вересня 2019 року Малехівська сільська рада Жовківського району Львівської області подала відзив на апеляційну скаргу, у якому просить рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість. Зазначає, що рішення прийняте Малехівською сільською радою на підставі звернення відповідача, оскільки вказана земельна ділянка, згідно поземельного обліку обліковувалась за нею ( ОСОБА_1 ) та знаходилась в межах населеного пункту с. Малехів.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, вивчивши матеріали справи, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу належить відхилити. 
Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.
Постановляючи рішення, суд першої інстанції виходив з такого.
Даний спір лежить в площині його регулювання нормами Земельного кодексу України, Закону України «Про транспорт», Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», зокрема, та правовими інститутами землекористування.
Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
Відповідно до положень ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ч. 1 ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Згідно вимог ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. 
Відповідно до Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції, органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав і основних свобод людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно із Законом України «Про особливості утворення Публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» ПАТ «Українська залізниця» утворюється на базі Державної адміністрації залізничного транспорту України, а також підприємств, установ та організацій залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 року № 200 «Про утворення Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», і є правонаступником усіх прав і обов`язків Державної адміністрації залізничного транспорту України та підприємств залізничного транспорту. Починаючи з 1 грудня 2015 року ДТГО «Львівська залізниця» діє в якості регіональної філії «Львівська залізниця» ПАТ « Укрзалізниця».
Ч. 1 ст. 6 Закону України «Про залізничний транспорт» встановлює, що землі, які надаються в користування для потреб залізничного транспорту, визначаються відповідно до Земельного кодексу України та Закону України «Про транспорт».
Статтею 68 ЗК України, яка визначає землі залізничного транспорту, передбачено, що до таких земель належать землі смуг відведення залізниць під залізничним полотном та його облаштуванням, станціями з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв`язку, водопостачання, каналізації; під захисними та укріплювальними насадженнями, службовими, культурно-побутовими будівлями та іншими спорудами, необхідними для забезпечення роботи залізничного транспорту.
Відповідно до ст. 23 Закону України «Про транспорт» до земель залізничного транспорту належать землі, надані в користування підприємствам і організаціям залізничного транспорту відповідно до чинного законодавства України. До складу цих земель належать землі, які є смугою відведення залізниць, а саме землі, надані під залізничне полотно та його облаштування, станції з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства сигналізації та зв`язку, водопостачання, каналізації, захисні та укріплюючі насадження, службові, культурно-побутові приміщення та інші споруди, необхідні для забезпечення роботи залізничного транспорту.
Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України права володіння, користування та розпорядження своїм майном належить власникові. 
Відповідно до статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Право власності земельної ділянки згідно з ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» підлягає державній реєстрації.
Частиною першою статті 79 ЗК України встановлено, що земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про державний земельний кадастр» державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, що розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами. Згідно зі ст. 3 цього Закону Державний земельний кадастр базується на принципі об`єктивності, достовірності та повноти його відомостей.
Крім того, ст.79-1 ЗК України передбачено формування земельної ділянки як об`єкта цивільних прав, яке полягає у визначенні площі земельної ділянки, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.
Згідно ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, або державних органів приватизації, або центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів, в межах їх повноважень, визначених цим кодексом.
Суд при вирішенні даного спору керувався, як нормами чинного земельного законодавства в частині регулювання правовідносин, що виникають між суб`єктами землекористування, власниками земельних ділянок, так і нормами раніше діючого законодавства станом на момент виникнення спірних правовідносин, що є предметом судового розгляду.
Обгрунтовуючи підставність своїх вимог позивач, зокрема, покликається на:
- план смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці в адміністративних межах Нестеровського (тепер Жовківського) району Львівської області від 11 км+ 106 м до 20 км+ 534 м, який був розроблений проектною організацією Дорпроект Південно-Західної залізниці у 1962 році;
-внутрішній акт, з якого вбачається, що комісія в складі головного інженера ВП «Кам`янка-Бузької дистанція колії» ОСОБА_2 , інженера-землевпорядника ОСОБА_3 та старшого шляхового майстра ОСОБА_4 здійснила обстеження земельної ділянки в межах населеного пункту на території Малехівської сільської ради, де виявила, що на 19км+595м - 19км+620 м перегону Рудно – Підбірці за ходом кілометрів з правої сторони від осі головної колії на відстані 10 метрів знаходиться сітчаста огорожа, що огороджує присадибну земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 . При комісійному обстеженні користувались технічною документацією із землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки загальною площею 17,1368 га Державному територіально-галузевому об`єднанню «Львівська залізниця» під існуючими об`єктами залізничного транспорту за напрямком «Рудно-Підбірці» від 17 км + 200 м до 20 км + 544 м в адміністративних межах с. Малехів Жовківського району Львівської області. Смуга відведення залізниці згідно даних матеріалів становить 20 м. 
- податкові декларації з плати за землю.
З такими твердженнями позивача суд не погодився з наступних мотивів.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про держаний земельний кадастр» державна реєстрація земельної ділянки - це внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера. Стаття 24 вказаного закону встановлює, що державна реєстрація земельної ділянки здійснюється під час її формування шляхом відкриття Поземельної книги на таку ділянку.
Судом встановлено, що Державним актом на право власності на земельну ділянку Серії ЯК № 233311 стверджується, що такий видано ОСОБА_5  на підставі рішення Малехівської сільської ради 40 сесії 5 скликання № 43 від 27 липня 2010 року на земельну ділянку площею 0,0554 га у межах згідно з планом. Земельна ділянка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Цільове призначення земельної ділянки- обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. 
Із викопіювання з генерального плану с. Малехів 1990 р., 2008 р. вбачається, що земельна ділянка, яка перебуває у власності відповідача, знаходиться в межах населеного пункту с. Малехів.
З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 23 лютого 2010 року вбачається, що відповідач є власником будинку на АДРЕСА_1  на підставі договору купівлі-продажу № 195 від 19 лютого 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Жовківського районного нотаріального округу Капуш І. М.
Відповідно до ч. 2 ст. 120 ЗК України якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, яка перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.
Згідно витягу Малехівської сільської ради від 5 вересня 2018 року №1130/02-19 за домогосподарством по АДРЕСА_1 , відповідно до погосподарського обліку 1974 – 1976 року, обліковувалось 0,08 га землі та жилий будинок 1965 року забудови.
На підставі встановленого суд прийшов до висновку, що на момент будівництва залізниці, вказана земельна ділянка перебувала в користуванні та була закріплена за домогосподарством на АДРЕСА_1 .
З довідки Малехівської сільської ради від 10.09.2018р. №1159/02-19 вбачається, що згідно книги обліку сплати земельного податку за використання землі на території Малехівської сільської ради, за користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 , площею 0,0554 га було сплачено земельний податок за період з 1997р. по 2010р., з 2010р. земельний податок не сплачувався, оскільки землекористувач звільнений від сплати земельного податку як пенсіонер. 
Позивач зазначає, що право землекористування спірною земельною ділянкою виникло в останнього відповідно до згаданого плану полоси відведення 1962 р. В той же час, цитуючи в позовній заяві норми права щодо правового регулювання земель транспорту, позивач залишив поза увагою той факт, що у п.п. 27, 32 «Инструкции о нормах и порядке отвода земель для железних дорог и использовании полоси отвода», затвердженої Міністерством шляхів сполучення СРСР 30 січня 1963 року містяться прямі вимоги щодо складання документів на право користування землею та порядок зберігання актів на право користування підрозділами залізниць. Крім того, п. 10 Положення про землі, надані транспорту, яке затверджене постановою РНК СРСР 07.02.1933р., регламентує оформлення прав на землі, закріплені, зокрема, за наркоматом шляхів сполучення та водного транспорту і його органів в порядку, встановленому законодавством.
Водночас, діючим на той час ЗК УРСР, затвердженим постановою ВЦВК від 29 листопада 1922 року (із змінами та доповненнями від  27 червня 1927 року), передбачалось обов`язковість оформлення, державної реєстрації та видачі землекористувачам правопідтверджуючих документів на землю.
Крім того, стаття 10 Закону СРСР від 13 грудня 1968 року «Про затвердження основ законодавства СССР і союзних республік» встановлювала обов`язковість оформлення державних актів на право користування землею та видачі їх землекористувачам, яким заборонялось користування наданою земельною ділянкою до видачі державного акту.
Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Згідно із ст. 126 цього Кодексу право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
На підставі аналізу наявних у справі доказів, суд прийшов до висновку, що у АТ «Укрзалізниця» відсутні належним чином оформлені документи на земельну ділянку, які б посвідчували право користування, а "План границ полосы отвода линии Рудно- ОСОБА_6 железной дороги", на який посилається позивач не є правовстановлюючим документом на земельну ділянку.
Позивачем в підтвердження позовних вимог надано "План границ полосы отвода линии Рудно-Подборцы Львовской железной дороги 1962 року" та зазначено про те, що даний документ є проектно-технічною документацією та у розумінні ст. 17 Закону України «Про основи містобудування» є містобудівною документацією.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про основи містобудування» містобудівна документація - затверджені текстові і графічні матеріали, якими регулюється планування, забудова та інше використання територій.
План не містить належних доказів затвердження у встановленому порядку та таких не надано позивачем.
Суд першої інстанції мотивовано не взяв до уваги позицію позивача, що відповідно до раніше діючого законодавства не вимагалося проведення реєстрації землекористування. Наявний у позивача «План полоси отвода линии Рудно-Подборци Львовской железной дороги 1962 р.» є лише одним із документів містобудівної документації, який виготовлявся з метою вчинення подальших дій для належного оформлення землекористування. 
Таким чином із вищенаведених правових норм, зокрема, ЗК УСРР від 29 листопада 1922 року, вбачається, що позивачу необхідно було отримати державний акт на право користування, як правовстановлюючий документ. Відтак, представлений план смуги відведення не є документом, що підтверджує право користування земельною ділянкою, не є правовстановлюючим документом.
Щодо доданої до позовної заяви копії податкової декларації з плати за землю ПАТ «Українська залізниця» земельних ділянок загальною площею 14,2 га, суд зазначив, що в ході дослідження наданих позивачем доказів не було встановлено, у яких саме межах знаходиться земельна ділянка площею 14,2 га та чи вона територіально включає в себе спірну земельну ділянку. Будь-яких доказів для з`ясування даного питання суду не надано.
Станом на 1962 рік на залізничному транспорті України діяла «Инструкция о нормах и порядке отвода земель для железных дорог и использовании полосы отвода», затверджена Міністерством шляхів сполучення СРСР від 1 листопада 1955 року, яка втратила чинність з 30 січня 1963 року відповідно до «Инструкции о нормах и порядке отвода земель для железных дорог и использовании полос отвода».
Із Плану смуги відводу лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці Нестеровського району Львівської області вбачається, що такий є додатком до проекту № 197- Л, виконаний Дорожньою проектною конторою Південно-Західної залізниці Міністерства шляхів сполучення.
З пояснювальної записки до цього плану вбачається, що такий складений у масштабі 1:5000 в адміністративних межах району та узгоджений зі старшим землевпорядником району і начальником дистанції колії, виготовлений в 6 екземплярах, з яких один екземпляр- виконкому районної ради депутатів трудящих.
Сам план погоджений старшим землевпорядником Нестеровського району, заступником начальника Підзамчівської дистанції колії, начальником Львівської дистанції захисних лісонасаджень.
Наведене підтверджує, що План смуги відводу не був затверджений Виконавчим комітетом Нестеровської районної ради, а тому є лише одним із документів містобудівної документації.
Суд зазначає, що даний план не містить умовного позначення ширини смуги відведення залізниці, а містить лише умовне позначення «Межа смуги відводу», без позначення відстані та одиниці виміру відстані, що спростовує твердження позивача про те, що ширина смуги відведення становить 20 метрів.
Досліджуючи Акт обстеження земельної ділянки у сукупності з іншими доказами, судом встановлено, що позивачем не надано жодних доказів, які підтверджують повноваження осіб, які виступали підписантами Акту обстеження земельної ділянки та доказів, що такі є працівниками ВП «Кам`янка Бузька дистанція колії», а їхні підписи не скріплені печаткою ВП «Кам`янка Бузька дистанція колії».
Також суд зауважив про розходження у даних щодо розміру земельної ділянки, якою користується позивач, у Акті обстеження земельної ділянки та податковій декларації з плати за землю, оскільки у податковій декларації зазначено, що позивач користується земельною ділянкою площею 14,2 га, а у Акті обстеження земельної ділянки зазначено, що позивач користується земельною ділянкою площею 17,1368 га, що вказує на розбіжності у площі земельної ділянки, якою користується позивач.
Досліджуючи податкову декларацію суд прийшов до висновку, що така не підтверджує позовні вимоги позивача, оскільки з неї неможливо встановити у яких саме межах знаходиться земельна ділянка площею 14,2 га за яку позивач сплачує земельний податок.
Суд прийшов до висновку, що, посилання позивача на те, що частина земельної ділянки, яка перебуває у власності відповідача ОСОБА_1 , знаходиться в смузі відведення залізниці, є безпідставним та необґрунтованим. 
Відповідно до п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин.
Згідно із ст. 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить зокрема, розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.
Відповідно до п. б) ч. 1 ст. 81 цього Кодексу, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.
Згідно приписів ч. 2 ст. 83 ЗК України у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності. 
Згідно ч. 1 ст. 116 цього Кодексу, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, або державних органів приватизації, або центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.
Встановлено, що оскаржуваним рішенням Малехівської сільської ради Жовківського району відповідачу ОСОБА_1 передану у приватну власність земельну ділянку.
На підставі цього рішення видано державний акт про право власності, що спростовує твердження позивача про самовільне зайняття ОСОБА_1 спірної земельної ділянки.
Позивач посилається на те, що спірна земельна ділянка була передана у власність відповідачу без погодження з позивачем, як суміжним землекористувачем, проекту відведення земельних ділянок, актів встановлення і узгодження зовнішніх меж землекористування в натурі та без погодження на вилучення земельної ділянки з постійного користування позивача.
Суд першої інстанції з цим не погодився, виходячи з наступного.
За юридичною силою нормативні акти поділяються на закони та підзаконні акти. Закон є нормативно-правовим актом, який має вищу юридичну силу. Таким чином, твердження позивача, що на підставі інструкцій та положень не передбачалось державної реєстрації та видачі залізниці правопідтверджуючих документів є незаконним, бо саме Кодекси мають вищу юридичну силу, а не положення та інструкції.
Як встановлено під час розгляду справи, на час прийняття рішення Малехівською сільською радою право позивача на спірну земельну ділянку не підтверджувалося жодним правовстановлюючим документом.
З огляду на наведене, станом на час прийняття оспорюваного рішення Малехівською сільською радою Жовківського району Львівської області, спірна земельна не належала на праві користування позивачу, оскільки останній не оформив таке у відповідності до діючого тоді земельного законодавства.
При винесенні оскаржуваного рішення сільська рада діяла в межах наданих їй повноважень щодо розпорядження землями комунальної власності. 
Положеннями ст. 21 ЦК України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
Проте, позивач не навів обставин, за якими спірне зазначене рішення ради може бути визнано недійсним (незаконним), виходячи з приписів вищевказаної ст. 21 ЦК України.
Як наслідок і не підлягає задоволенню вимога позивача про визнання недійсним оспорюваного державного акта, скасування запису в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю, скасування державної реєстрації права на земельну ділянку, які видані та вчинені на підставі оскаржуваного рішення органу місцевого самоврядування.
Судом не встановлено порушення права або охоронюваного законом інтересу позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Тому і немає підстав застосовувати наслідки спливу строку позовної давності, оскільки суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову по суті позовних вимог.
Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Так як суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача, а тому вимога позивача про стягнення із відповідачів судового збору задоволенню не підлягає.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується із рішенням суду першої інстанції та зазначає, що відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, детально аналізуючи правові норми щодо земель транспорту, виходячи із норм ЗК України, прийняв законне та обґрунтоване рішення. Правовий аналіз ст. 68 ЗК України, ст.6 Закону України «Про залізничний транспорт» та ст. 23 Закону України «Про транспорт» дає підстави для висновку про те, що правовий статус земель залізничного транспорту визначений законом і не може бути змінений в будь-який інший спосіб, аніж відповідно до закону.

Відповідно до частини 1 ст.6 Закону України «Про залізничний транспорт» землі, що надаються в користування для потреб залізничного транспорту, визнаються відповідно до ЗК України та Закону України «Про транспорт».

За ч.1 ст. 11 Закону України «Про транспорт» землями транспорту визнаються землі, надані в користування підприємствам і організаціям транспорту згідно із ЗК України, для виконання покладених на них завдань щодо експлуатації, ремонту, вдосконалення і розвитку об`єктів транспорту.

Частиною 1 ст. 23 цього Закону, яка кореспондується з положеннями ст. 68 ЗК України, встановлено, що до земель залізничного транспорту належать землі, надані в користування підприємствам і організаціям залізничного транспорту відповідно до чинного законодавства України. До складу цих земель входять землі, які є смугою відведення залізниць, а саме землі, надані під залізничне полотно та його облаштування, станції з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв`язку, водопостачання, каналізації, захисні та укріплюючі насадження, службові, культурно-побутові приміщення та інші споруди, необхідні для забезпечення роботи залізничного транспорту.

Відповідно до ч.1 ст. 84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

До земель державної власності, які не можуть передаватися у приватну власність, належать землі під державними залізницями, об`єктами державної власності повітряного і трубопровідного транспорту (пункт «б» частини четвертої ст. 84 ЗК УКраїни).

Відповідно до п.10 Положення про землі, надані транспорту, затвердженого постановою РНК СРСР 7 лютого 1933 року, яким регламентовано оформлення прав на землі, закріплені, зокрема, за наркоматом шляхів сполучення та водного транспорту і його органів в порядку, встановленому законодавством союзних республік; частина четверта діючого на той час ЗК УРСР, затвердженого постановою ВЦВК від 29 листопада 1922 року (із змінами та доповненнями від 27.06.1927року), яка передбачала обов`язковість оформлення, державної реєстрації та видачі землекористувачам правопідтверджуючих документів на землю, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що наявний у позивача План полоси відводу лінії Рудно - Підбірці Львівської залізниці 1962 року є лише частиною містобудівної документації та був підставою для подальших дій щодо належного оформлення землекористування, яке належним чином не завершено.

Вимоги щодо складання документів на право користування землею та порядок зберігання актів на право користування підрозділами залізниць з урахуванням дії нормативно - правових актів у часі передбачені «Инструкцией о нормах и порядке отвода земель для железных дорог и использование полосы отвода», затвердженою Мінстерством шляхів сполучення СРСР 1 листопада 1955 року, яка була діючою станом на 1962 рік.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають висновкам Господарського суду Львівської області, Західного апеляційного господарського суду та Постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15 травня 2019 року (справа № 914/420).

Із наданого Плану смуги відведення лінії Рудно - Підбірці 1962 року не вбачається, що спірна земельна ділянка належить до земель залізниці, або накладається на ці землі.

Смуга відведення - це землі залізничного транспорту, зайняті залізничним полотном, інженерними та штучними спорудами, обладнанням, лінійно -колійними та іншими технологічними будівлями, пристроями залізничної сигналізації, енергетики та зв`язку, лініями електропостачання, захисними лісонасадженнями, спорудами тощо (частина 6 Закону України «Про залізничний транспорт»).

Розміри та внутрішня структура земельних ділянок лінійної частини залізничного транспорту визначаються відповідно до СН 468-74 «Норми відведення земель для залізниць» затверджених Держбудом СРСР 19 грудня 1974 року.

Відповідно до ст. 189 ЗК України самоврядний контроль за використанням та охороною земель здійснюється сільськими, селищними, міськими, районними та обласними радами.

Згідно з ч.1 ст. 5 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» усіх категорій та форм власності здійснює центральний орган виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі.

Згідно із ч.1 ст. 116 ЗК України громадяни та інші юридичні особи набувають право власності та права на користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, або державних органів приватизації, або центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись: ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд,- 
п о с т а н о в и в :
Залишити рішення Жовківського районного суду Львівської області від 2 квітня 2019 року без змін, апеляційну скаргу Акціонерного товариства  «Українська залізниця»  в особі регіональної філії «Львівська залізниця» залишити без задоволення. 

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Постанова складена і підписана 1 жовтня 2020 року.

Головуючий
Судді