Дата документу 28.07.2020 Справа № 2-1085/06

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
28 липня 2020 року
м. Запоріжжя

Єдиний унікальний № 2-1085/06
Провадження №22-ц/807/2213/20

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кримської О.М. (суддя-доповідач),
суддів Дашковської А.В., Кочеткової І.В.,
за участю секретаря судового засідання Волчанової І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Амельченка Дем`яна Дем`яновича на ухвалу Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 24 квітня 2020 року про відмову ухвалити додаткове рішення в складі судді Дністрян О.М. в справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ВАТ «Бердянська трикотажна фабрика», ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ПСП «Бердянське», Бердянського комунального підприємства з технічної інвентаризації, ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 про визнання договору купівлі-продажу нерухомості частково дійсним, визнання права власності на частину домоволодіння, 

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2020 року ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Амельченка Д.Д. звернулась до суду з заявою про ухвалення додаткового рішення.
В обґрунтування заяви зазначала, що рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 11травня 2006 року у справі № 2-1085/2006 про визнання права власності на частину домоволодіння, було визнано дійсним договір купівлі-продажу нерухомості – будівлі АДРЕСА_1 , укладений між продавцем ВАТ «Бердянська трикотажна фабрика» і покупцем ОСОБА_2 в частині купівлі ОСОБА_2 1/10 частини будівлі, зареєстрований 30 червня 1999 року на Бердянській регіональній товарній біржі «Нерухомість Приазов`я» № 177 та визнано за ОСОБА_3 , який є її померлим чоловіком, право власності на 1/10 частину будівлі АДРЕСА_1 .

Однак, на її думку, вказане рішення є неповним, оскільки окрім визнання права власності на 1/10 частину домоволодіння, ОСОБА_3 просив суд, ще третім пунктом в позові від 23.02.2004 року визнати за ОСОБА_3 право власності на житлову квартиру АДРЕСА_2 , яка складається з коридору № І площею 4,8 кв.м., кладової № II площею 1,2 кв.м., які розташовані на першому поверсі, а також з коридору № 1 площею 27,8 кв.м., кухні № 2 площею 22,1 кв.м., санвузла № 3 площею 3,5 кв.м., вбудованої шафи № 4 площею 0,3 кв.м., кладової № 5 площею 4,6 кв.м., топкової № 6 площею 7,5 кв.м., санвузла № 7 площею 9,9 кв.м., коридору № 8 площею 5,8 кв.м., житлової кімнати № 9 площею 15,2 кв.м., житлової кімнати № 10 площею 25,4 кв.м., житлової кімнати № 11 площею 29,4 кв.м., житлової кімнати № 12 площею 12,6 кв.м., коридору № 13 площею 15,1 кв.м., гардеробної № 14 площею 8,0 кв.м., сходинкової клітки № III площею 9,7 кв.м., тераси (балкону до кімнати № 11) площею 28,5 кв.м., розташованих на другому поверсі будинку, поміченою в плані літерою «А», всього загальною площею 211,5 кв.м.

Окрім того, в пункті два позовної заяви зазначено, що визнати дійсним договір купівлі-продажу будинку (нерухомості) від 30.06.1999 року в частині купівлі 1/10 частки домоволодіння АДРЕСА_1 у вигляді ізольованої житлової квартири АДРЕСА_3 .

Вважає, що вказані пункти позовної заяви були не в повному обсязі задоволені судом, а тому вимагають винесення додаткового рішення по справі. 

Просила суд ухвалити додаткове рішення у справі № 2-1085/2006, яким: визнати дійсним договір купівлі-продажу будинку (нерухомості) від 30 червня 1999 року укладений між ВАТ «Бердянська трикотажна фабрика», ОСОБА_3 та іншими учасниками спільної діяльності, а також третьою особою, Бердянським відділенням УКБ «Укрсоцбанк» в частині купівлі ОСОБА_3 1/10 частки домоволодіння АДРЕСА_1 у вигляді ізольованої житлової квартири АДРЕСА_3 ; визнати за ОСОБА_3 право власності на житлову квартиру АДРЕСА_2 , яка складається з коридору № І площею 4,8 кв.м., кладової № II площею 1,2 кв.м., які розташовані на першому поверсі, а також з коридору № 1 площею 27,8 кв.м., кухні № 2 площею 22,1 кв.м., санвузла № 3 площею 3,5 кв.м., вбудованої шафи № 4 площею 0,3 кв.м., кладової № 5 площею 4,6 кв.м., топкової № 6 площею 7,5 кв.м., санвузла № 7 площею 9,9 кв.м., коридору № 8 площею 5,8 кв.м., житлової кімнати № 9 площею 15,2 кв.м., житлової кімнати № 10 площею 25,4 кв.м., житлової кімнати № 11 площею 29,4 кв.м., житлової кімнати № 12 площею12,6 кв.м., коридору № 13 площею 15,1 кв.м., гардеробної № 14 площею 8,0 кв.м., сходинкової клітки № ІІІ площею 9,7 кв-м., тераси (балкону до кімнати № 11) площею 28,5 кв.м., розташованих на другому поверсі будинку, поміченою в плані літерою «А», всього загальною площею 211,5 кв.м.

Ухвалою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 24 квітня 2020 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник – адвокат Амельченко Д.Д. про ухвалення додаткового рішення відмовлено.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Амельченка Д.Д. подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить ухвалу суду скасувати та прийняти нову, якою направити справу до суду першої інстанції для відкриття провадження і продовження розгляду.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що стороною по справі був ОСОБА_3 , а вона, як його дружина отримала всі права після смерті чоловіка, в тому числі і права на звернення до суду. Відповідно до ЦПК України правонаступник сторони або третьої особи залучається до участі у справі у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах щодо яких виник спір. Суд порушив права спадкоємця на звернення до суду.

Від ОСОБА_8 до апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а ухвалу суду залишити без змін.
Зазначає, що однією з підстав задоволення позовних вимог ОСОБА_3 судом зазначена ухвала Бердянського міськрайонного суду від 20.08.2004 про затвердження мирової угоди відповідно до якої від ОСОБА_2 до ОСОБА_3 перейшла у власність квартира (площа не зазначена, номер не зазначений) в будинку АДРЕСА_1 . Оцінюючи зазначені обставини, суд дійшов висновку, що у зв`язку з цією ухвалою саме за ОСОБА_3 як правонаступником необхідно визнати право власності на 1/10 частину будівлі, розташованої у АДРЕСА_1 . Тобто, судом було визнано право власності ОСОБА_3 саме на те майно, яке було придбане за спірним договором купівлі-продажу. Крім того, квартира за АДРЕСА_2 ніколи не існувала. З матеріалів судової справи № 2-1085/2006 вбачається, що наявність квартири за таким номером слідує лише з позначок фломастером невідомою особою на аркуші плану 2-го поверху «Реконструкція дитячого садка по АДРЕСА_1 будинок». Вважає, що підстави для ухвалення додаткового рішення суду в справі № 2-1085/2006 відсутні. Крім того, ОСОБА_1 не була учасником вказаної цивільної справи.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 – адвоката Амельченка Д.Д., представника ОСОБА_8 – адвоката Куриліна В.О., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення, виходив з того, що заява про ухвалення додаткового рішення подана не учасником справи та передана на розгляд складу суду, яким рішення у справі не ухвалювалось.

Колегія суддів частково погоджується з висновком суду першої інстанції.

Судом встановлено, що рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 11 травня 2006 року, під головуванням судді Буднікової Н.П., у справі №2-1085/2006 за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ВАТ «Бердянська трикотажна фабрика», ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_17 , ПСП «Бердянське», Бердянського комунального підприємства з технічної інвентаризації, ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 про визнання права власності на частину домоволодіння, позов ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задоволено. Визнано дійсним договір купівлі-продажу нерухомості – будівлі АДРЕСА_1 , укладений між продавцем ВАТ «Бердянська трикотажна фабрика» і покупцем ОСОБА_2 , а також третьою особою Бердянським відділенням АКБ «Укрсоцбанк», в частині купівлі ОСОБА_2 1/10 частини будівлі, зареєстрований 30 червня 1999 року на Бердянській регіональній товарній біржі «Нерухомість Приазов`я», р. №177. Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/10 частину будівлі АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч. 1-3 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; судом не вирішено питання про судові витрати; суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.
Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення.
Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.

Аналізуючи вимоги статті 270 ЦПК України, слід дійти висновку, що додаткове рішення може бути ухвалено лише у випадках і за умов, передбачених частиною першою статті 270 ЦПК України; воно не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів погоджується з висновок суду першої інстанції, що відповідно до ч.1 ст. 270 ЦПК України суд може ухвалити додаткове рішення за заявою учасників справи, проте, як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 не є учасником цивільної справи № 2-1085/06.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що вона є спадкоємцем позивача ОСОБА_3 . На підтвердження вказаного ОСОБА_1 надала суду Свідоцтво про смерть ОСОБА_3 , проте саме лише посилання на те, що вона є спадкоємцем та свідоцтво про смерть не є належними та допустимими доказами того, що вона є правонаступником.

Будь-яких клопотань з цього питання ані заявником ані його представником не заявлялось. Об`єктивних причин ненадання таких доказів у строки, визначені ЦПК України не наведено.

Відповідно до ч.1, 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Ураховуючи викладене, додаткове рішення у справі не може бути ухвалено, оскільки відсутні необхідні для цього умови, передбачені частиною першою статті 270 ЦПК України.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 – адвокат Амельченко Д.Д. посилався на те, що заявника не було повідомлено про дату та час розгляду вказаної заяви в суді першої інстанції, що є підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

Проте, з матеріалів справи вбачається, що 24 квітня 2020 року представник ОСОБА_1 – адвокат Амельченко Д.Д. звернувся до суду першої інстанції з заявою про розгляд питання про ухвалення додаткового рішення без його участі та заявника (т.2, а.с. 12).

Колегія суддів не може погодитися з посиланням суду першої інстанції на те, що заява про ухвалення додаткового рішення передана на розгляд складу суду, яким рішення у справі не ухвалювалось, виходячи з наступного.

Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" судам роз`яснено, зокрема, що додаткове рішення може ухвалити лише той склад суду, що ухвалив рішення в даній справі. 

Відповідно до підпункту 2.3.44 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30 (в редакції рішення Ради суддів України від 15 вересня 2016 року № 58, далі – Положення про АСДС), раніше визначеному в судовій справі головуючому судді (судді-доповідачу) передаються судові справи, що надійшли для вирішення питання про прийняття додаткового судового рішення.
Згідно з підпунктом 2.3.47 Положення про АСДС у разі відсутності раніше визначеного в судовій справі головуючого судді (судді–доповідача) у випадках, передбачених підпунктами 2.3.44-2.3.46 пункту 2.3 цього Положення, такі судові справи та матеріали підлягають автоматизованому розподілу за правилами, визначеними Засадами використання автоматизованої системи документообігу суду.

Виходячи з мети реалізації принципу цивільного судочинства, яким є верховенство права, під судом, що ухвалив рішення у справі та який є повноважним для розгляду й вирішення питання про ухвалення додаткового рішення, необхідно розуміти у досліджуваних правовідносинах відповідний суд першої інстанції, у провадженні якого перебувало зазначене судове провадження, зі складу суддів якого для кожної справи обирається відповідний суддя, який визначається із застосуванням автоматизованої системи.

Аналіз норм ЦПК України та Положення про АСДС, чинного на момент подання заяви та визначення складу суду у справі доводить, що у разі неможливості передати заяву на розгляд раніше визначеному складу суду, здійснюється заміна такого судді (складу суду) відповідно до правил, визначених Засадами використання автоматизованої системи документообігу суду.

Отже, висновок суду першої інстанції про неможливість розгляду заяви про ухвалення додаткового рішення у справі іншим складом суду є необґрунтованими та такими, що не відповідають вимогам процесуального законодавства України.

Однак, вказане не вплинуло на правильність висновку суду першої інстанції щодо відсутності підстав для ухвалення додаткового рішення.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду та не дають підстав для встановлення порушення судом норм процесуального права.

Колегія суддів вважає, що ухвала Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 24 квітня 2020 року про відмову ухвалити додаткове рішення постановлена з додержанням норм процесуального права, а тому підстав для її скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Амельченка Дем`яна Дем`яновича залишити без задоволення.
Ухвалу Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 24 квітня 2020 року про відмову ухвалити додаткове рішення в цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 30 липня 2020 року.

Головуючий О.М. Кримська

Судді: А.В. Дашковська

І.В. Кочеткова