П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
24 червня 2020  року                                                                      м. Київ
                                                                                              Справа №761/11253/19
 
Резолютивна частина постанови оголошена 24 червня 2020 року
Повний текст постанови складено 25 червня 2020 року

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
                                   судді-доповідача   Стрижеуса А.М., 
                                   суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.
                                   секретаря: Довгополої А.В.

учасники справи:            позивач          ОСОБА_1 
                                               відповідач     Державне підприємство «Запорізький науково-                         виробничий центр стандартизації, метрології та                        сертифікації»
                                               третя особа    Міністерство розвитку економіки, торгівлі та                            сільського господарства України
                                                                       
розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства «Запорізький науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» на рішення Шевченківського районного суду м. Києва, постановлену у складі судді Фролової І.В. 18 грудня 2019 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Запорізький науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації», третя особа-Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за період затримки розрахунку, а також компенсації втрати частини заробітної плати, -
 
Справа №761/11253/19	 	 	
№ апеляційного провадження:22-ц/824/4781/2020	 	 	
Головуючий у суді першої інстанції: Фролова І.В.	 	
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Стрижеус А.М.	 	
В С Т А Н О В И В:
            18 березня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом, згідно з яким просить суд: стягнути з Державного підприємства «Запорізький науково - виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» на свою користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 9 661, 42 грн., середній заробіток за весь період затримки розрахунку у розмірі 1 202 919 грн., компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати у розмірі 3 434, 75 грн.
            11 листопада 2019 року, позивачем була подана заява про уточнення позовних вимог, згідно якої просить суд: стягнути з Державного підприємства «Запорізький науково - виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» на свою користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 9 661, 42 грн., середній заробіток за весь період затримки розрахунку у розмірі 1 286 945, 40 грн., компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати у розмірі 3660, 77 грн., а також судовий збір.
            Позовні вимоги обґрунтовано тим, що з 28 грудня 2009 року по 11 травня 2010 року позивач працював на Державному підприємстві «Запорізький науково-виробничий центр» на посаді генерального директора. Разом з тим, у день звільнення позивача, 11 травня 2010 року та наступного дня, відповідач жодним чином не повідомив позивача про нараховані суми належні при звільненні, як того вимагає законодавство та не провів розрахунку при звільненні. За вказаних обставин, а також посилаючись на положення ст.ст. 115-117, 237-1, 233 КЗпП України, позивач просив позов задовольнити в повному обсязі.
            Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18 грудня 2019 року, позовну заяву ОСОБА_1 до Державного підприємства «Запорізький науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації», третя особа - Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також компенсації втрати частини заробітної плати - задоволено.
         Стягнуто з Державного підприємства «Запорізький науково - виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» на користь ОСОБА_1 на розрахунковий рахунок НОМЕР_1 в AT КБ «Приват Банк», номер картки НОМЕР_2 , МФО 305299, код ЄДРПОУ 14360570, заборгованість по заробітній платі у розмірі 9 661, 42 грн.
            Стягнуто з Державного підприємства «Запорізький науково - виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» на користь ОСОБА_1 , на розрахунковий рахунок НОМЕР_1 в AT КБ «Приват Банк», номер картки НОМЕР_2 , МФО 305299, код ЄДРПОУ 14360570, середній заробіток за весь період затримки розрахунку у розмірі 1 286 945, 40 грн.
            Стягнуто з Державного підприємства «Запорізький науково - виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» на користь ОСОБА_1 на розрахунковий рахунок НОМЕР_1 в AT КБ «Приват Банк», номер картки НОМЕР_2 , МФО 305299, код ЄДРПОУ 14360570, компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати у розмірі 3660, 77 грн.
         Стягнуто Державного підприємства «Запорізький науково - виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» на користь держави судовий збір в розмірі 11 141, 80 грн.
            Не погоджуючись з рішенням суду, ДП «Запорізький науково - виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації», подано апеляційну скаргу, в якій відповідач просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним, таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи.
            Позивачем ОСОБА_1 , відповідно до вимог ст.360 ЦПК України, подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити, посилаючись на її необґрунтованість та зазначає, що вимоги, викладені в ній, не відповідають чинному законодавству.
            В судовому засіданні представники ДП «Запорізький науково - виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» підтримав доводи апеляційної скарги.
            Позивач ОСОБА_1 проти доводів апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.
            Третьою особою Міністерством розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України явку свого представника в судове засідання не забезпечено, про день та час розгляду справи третя особа повідомлена належним чином, а тому колегія суддів у відповідності до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України вважає можливим розглянути справу за відсутності представника третьої особи.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Розглянувши справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши обґрунтованість та законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд в складі колегії суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
            Відповідно до матеріалів справи та встановлено судом, з 28 грудня 2009 року позивач ОСОБА_1 працював на Державному підприємстві «Запорізький науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» на посаді генерального директора та 11 травня 2010 року був звільнений з займаної посади на підставі наказу Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики № 250-к.
         Відповідно до ч. 1 ст. 47 та ч. 1 ст. 83 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей.
            Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
            Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення заробітної плати в сумі 9661,42 грн., виходив з того, що вказана сума невиплаченої заробітної плати, підтверджується довідкою відповідача №02/2643 від 21 вересня 2018 року.
            Про те, з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного.
            Як убачається з матеріалів справи, відповідачем при наданні відзиву на позовну заяву було надано розрахунок при звільненні ОСОБА_1 20.05.2010 року (т.1 а.с.84), відповідно до якого позивачу було нараховано 10001,42 грн. 18.05.2010 року відповідно до видаткового касового ордеру ОСОБА_1 отримано аванс в сумі 3500 грн. (т.1 а.с.85). Після утримання всіх обов`язкових платежів, до сплати залишилися заробітна плата в сумі 3793,67 грн. (т.1 а.с.84,86), яка була повернута до Держбюджету (т.1 а.с.87-90). 
            За таких обставин, колегія суддів вважає, що на час звільнення позивача невиплаченою при звільненні залишилась заробітна плата в сумі 3793,67 грн., про те, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, взявши до уваги довідку відповідача №02/2643 від 21 вересня 2018 року (т.1 а.с.21), яка надавалася про розмір заробітної плати для обчислення пенсії 
            Таким чином, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача на його користь невиплаченої заробітної плати підлягають частковому задоволенню, а саме до стягнення підлягає невиплачена заробітна плата у сумі 3793,67 грн.
            При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
         Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
         Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
         Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
         Разом з тим, працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.
         Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.
         Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
         Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.
         Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.
            Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.
         Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.
            З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
            Зокрема, такими правилами є правила про неустойку (статті 549 - 552 ЦК України). Аби неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини 3 статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина 1 статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а носить саме компенсаційний характер. По-перше, вона стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. По-друге, для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.
            Аналогічно, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
         З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
         Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16 дійшов висновку, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Водночас Верховний Суд України зауважив, що разом із тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.  
         Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:
1.   Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.
2.   Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
3.   Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.
4.   Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
         З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, колегія суддів вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 3793,67 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.
         Тому у відповідній частині рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з ухваленням рішення про часткове задоволення позовних вимог про стягнення за статтею 117 КЗпП за час затримки розрахунку при звільненні позивача відшкодування у сумі 3793,67 грн.
         Відповідно до статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Положення цієї статті КЗпП України кореспондують частині першій статті 1 Закону про оплату праці.
            Згідно зі статтею 34 Закону про оплату праці компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги в порядку, встановленому чинним законодавством.
            Згідно з пунктом 2.1.6 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13 січня 2004 року № 5, фонд основної заробітної плати включає нарахування винагороди за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадових обов`язків). До його складу належить оплата праці за час перебування у відрядженні.
            Дія Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427, поширюється на підприємства, установи та організації усіх форм власності і господарювання і застосовується в усіх випадках порушення встановлених термінів виплати заробітної плати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги за цей період зріс більш як на один відсоток.
            З урахуванням вищенаведених положень законодавства, колегія суддів вважає, що не підлягає індексації невиплачена заробітна плата після звільнення позивача з червня 2010 року по час звернення до суду 18 березня 2019 року. При цьому колегія суддів вважає необхідним зазначити, що відповідно до розрахунку при звільненні ОСОБА_1 (т.1 а.с.84), позивачу було проведено індексацію заробітної плати за період роботи в травні 2010 року, а відтак позовні вимоги ОСОБА_1 в частині компенсації втрати частини заробітної плати, задоволенню не підлягають.
            За таких обставин, відповідно до ч.2 ст.376 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.
            Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
            Відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
            Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , то відповідно з ДП «Запорізький науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» підлягає стягненню на користь держави судовий збір в сумі 1921 грн., від сплати якого при зверненні до суду був звільнений позивач ОСОБА_1 .
            Разом з тим, звертаючись з апеляційної скаргою на рішення суду, яким було повністю задоволено позовні вимоги позивача, ДП «Запорізький науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» відповідно до платіжного доручення №1 від 27 січня 2020 року за подачу апеляційної скарги було сплачено 16712,70 грн.
            Таким чином, за рахунок держави підлягає компенсації сплачений відповідачем судовий збір в сумі 14791,70 грн.
            Керуючись ст.ст.268, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд, -
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу Державного підприємства «Запорізький науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» - задовольнити частково.
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 грудня 2019  року   скасувати та ухвалити нове судове рішення, наступного змісту.
Позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.
            Стягнути з Державного підприємства «Запорізький науково - виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» на користь ОСОБА_1 на розрахунковий рахунок НОМЕР_1 в AT КБ «Приват Банк», номер картки НОМЕР_2 , МФО 305299, код ЄДРПОУ 14360570, заборгованість по заробітній платі у сумі 3793, 67 грн., та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 3793,67 грн.
            В решті позовних вимог - відмовити.
            Компенсувати за рахунок держави Державним підприємством «Запорізький науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» за платіжним дорученням №1 від 27 січня 2020 року судовий збір в сумі 14791,70 грн.
            Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів до Верховного Суду з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач:                                                     А.М. Стрижеус
 
Судді:                                                                        Л.Д. Поливач
 
                                                                                               О.І. Шкоріна