ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3648/20 Справа № 192/149/17 	  	Суддя у 1-й інстанції - Стрельников О. О. Суддя у 2-й інстанції - Каратаєва Л. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2020 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого – Каратаєвої Л.О.
 
суддів – Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.,
 
за участю секретаря судового засідання – Літвінової А.Г.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 13 грудня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до селянського (фермерського) господарства «Сонячне» про стягнення невиплаченої орендної плати та розірвання договору оренди земельної ділянки, -

                                В С Т А Н О В И Л А:
       31 січня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 « ОСОБА_3 » про стягнення невиплаченої орендної плати та розірвання договору оренди земельної ділянки. Просила, з урахуванням уточнень, стягнути з С(Ф)Г «Сонячне» 8864 грн. 01 коп. заборгованості по сплаті орендної плати за 2014, 2015 роки, 5907 грн. 84 коп. заборгованості по сплаті орендної плати за 2016 рік, 10043 грн. 60 коп. пені за неналежне виконання договірних зобов`язань за 2015 рік за період з 01 липня 2016 року по 12 квітня 2018 року, за 2016 рік, 5599 грн. 52 коп. пені за неналежне виконання договірних зобов`язань за 2016 рік, за період з 01 липня 2017 року по 12 квітня 2018 року, а всього 30414 грн. 97 коп. Крім того, в зв`язку з систематичним порушення відповідачем умов договору оренди землі №445 від 30 вересня 2011 року, в частині сплати грошової форми орендної плати, прохала розірвати даний договір оренди землі (том 1 а.с.5-16,119-126).
       Рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 13 грудня 2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 » про стягнення невиплаченої орендної плати та розірвання договору оренди земельної ділянки – задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 ( ОСОБА_6 « ОСОБА_3 » на користь ОСОБА_1 14771 грн. 85 коп. заборгованості по сплаті орендної плати за 2014, 2015, 2016 роки, 9822 грн. 05 коп. пені за неналежне виконання договірних зобов`язань за 2015 рік, за період з 01 липня 2016 року по 28 березня 2018 року та 5333 грн. 72 коп. пені за неналежне виконання договірних зобов`язань за 2016 рік, за період з 01 липня 2017 року по 28 березня 2018 року, а всього 29927 грн. 62 коп. Стягнуто з С(Ф) ОСОБА_7 « ОСОБА_3 » на користь ОСОБА_1 640 грн. судового збору. В задоволенні іншої частини позову ОСОБА_1 – відмовлено (том 1 а.с.223-226).
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою. Просить скасувати рішення суду в частині відмови у задоволені позовних вимог щодо розірвання договору оренди за № 445 від 30 вересня 2011 року та ухвалити нове, яким задовольнити ці вимоги. Вирішити питання судового збору (том 3 а.с.2-11). 
Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення. 
Судом першої інстанції встановлено, що 30 вересня 2011 року між позивачкою та СФГ «Сонячне» укладений договір оренди землі № 445, відповідно до якого позивачка передала в оренду відповідачу земельну ділянку площею 6,9880 га, що їй належить на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії І-ДП №048331 та розташована на території Олександропільської сільської ради Солонянського району, Дніпропетровської області, строком на п`ятнадцять років (том 1 а.с. 21,22,71).
Договір 30 березня 2012 року зареєстрований відділом Держкомзему у Солонянському районі Дніпропетровської області за № 122508054000240.
Між позивачкою та відповідачем також складено акт приймання-передачі земельної ділянки в оренду, згідно якого ОСОБА_1 передала відповідачу належну їй земельну ділянку.
Укладений договір оренди землі № 445 прийнятий сторонами до виконання і продовжує діяти і в період розгляду справи судом, оскільки строк його дії не закінчився.
Пунктом 9 зазначеного договору оренди передбачено форму та розмір орендної плати. А саме: згідно п.п. 9.1 було передбачено, що орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі: не менше 3% нормативної грошової оцінки землі та згідно п. 9.2 в натуральній формі: зерно фуражне – 1800 кг, хліб – 150 шт., борошно – 75 кг, макаронні вироби – 20 кг, крупа – 20 кг, олія – 25 кг, солома – 1000 кг, оранка городів – 0,35 га, м`ясо свинини – 6 кг, сало – 6 кг, гусятина – 10 голів, та ритуальні послуги – 2000 грн.
Згідно пункту 11 укладеного договору передбачено, що орендна плата вноситься в такі строки: а) в грошовій формі – до 01 липня наступного року після кожного року оренди; б) в натуральній – до 31 грудня поточного року.
Підпунктом г п. 29 договору оренди зазначено, що орендар зобов`язаний своєчасно сплачувати орендну плату.
Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що оскільки на час укладання договорів оренди землі закон дозволяв існування трьох видів орендної плати: грошову, натуральну та відробіткову, а також дозволяв поєднання різних форм орендної плати, то сторонами в договорі оренди землі №445 було поєднано дві з них, а саме: грошову та натуральну форми орендної плати, що не суперечило ст. 22 чинного в 2011 році Закону України «Про оренду землі».
З цих підстав суд першої інстанції вважав, що відповідач за умовами укладеного договору зобов`язався виплачувати орендодавцю як грошову, так і натуральну форму орендної плати, оскільки саме такі умови в частині форми орендної плати та способу її виплати були визначені сторонами при укладенні договору та протягом строку дії договору за взаємною згодою сторін не змінювались.
Судом встановлено, що згідно п. 9.1 договору оренди орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі не менше 3 % нормативної грошової оцінки землі, яка, згідно наданих позивачем витягів з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки в 2014 році складала 131360 грн., в 2015 році – 164107 грн., в 2016 році – 196928 грн. (а.с. 23, 24, 71).
Тому розмір орендної плати в грошовій формі за 2014 рік складав 3940 грн. 80 коп., за 2015 рік – 4923 грн. 21 коп., за 2016 рік – 5907 грн. 84 коп., що в загальному розмірі складає 14771 грн. 85 коп.
Крім того, оскільки в судовому засіданні достовірно встановлений факт не сплати в повному обсязі відповідачем позивачці орендної плати за 2015 рік, 2016 рік, то позовні вимоги про стягнення пені за 2015-2016 роки в частині заборгованості по сплаті орендної плати в грошовій форм також підлягають задоволенню частково.
Оскільки відповідач не в повному обсязі сплатив позивачу орендну плату за 2015 рік до 01 липня 2016 року, за 2016 рік до 01 липня 2017 року, тому на користь позивачки підлягає стягненню з відповідача пеня за кожен день прострочення до строку який заявляє позивачка в своєму позові, тобто до 28 березня 2018 року в такому розмірі: за несплату орендної плати за 2015 рік за період з 01 липня 2016 року по 28 березня 2018 року, тобто 665 днів – 9822 грн. 05 коп., за несплату орендної плати за 2016 рік за період з 01 липня 2017 року по 28 березня 2018 року, тобто 301 день – 5333 грн. 72 коп.
Задовольняючи частково позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по сплаті орендної плати, суд першої інстанції, виходив із їх обґрунтованості та доведеності. 
Відмовляючи в задоволені позовних вимог про розірвання договору оренди, суд першої інстанції виходив із відсутні підстави для його, оскільки не встановлено систематичної несплати відповідачем орендної плати, адже відповідач виплачував орендну плату, однак у неповному розмірі. 
Оскільки рішення суду оскаржується лише в частині позовних вимог про розірвання договору оренди, в іншій частині рішення суду колегією суддів не ревізується. 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог та умов – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Частинами 1 і 2 ст. 651 ЦК України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
У пункті «д» ч.1 ст. 141 ЗК України визначено, що підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати.
Підставою для розірвання договору оренди землі є систематична несплата орендної плати (два та більше випадки).
Суд першої інстанції встановив, що відповідач на протязі 2014-2017 року частково не виконував взяті на себе договірні зобов`язання по виплаті орендної плати за договором оренди землі № 445 від 30 вересня 2011 року на користь — ОСОБА_1 . 
Враховуючи вищевикладене та зміст договору оренди, колегія приходить до висновку, що випадки прострочення виплати орендарем частини суми орендної плати, не є систематичним невиконання обов`язку щодо виплати орендної плати. Крім того, договором передбачена відповідальність орендаря за таке порушення, що дає можливість орендодавцю отримати співмірну сатисфакцію за несвоєчасну виплату частини орендної плати. 
З урахуванням встановленого факту часткової сплати орендної плати відсутні підстави для задоволення позову та розірвання договору оренди, укладеного між сторонами. 
Судом першої інстанції надана правильна правова оцінка, як обставинам справи, так і наявним в матеріалах справи доказам в їх сукупності.
Інші доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду в оскаржуваній частині постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині має бути залишено без змін. 
Керуючись ст. 259, 368, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — залишити без задоволення. 
       Рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 13 грудня 2019 року в оскаржуваній частині залишити без змін. 
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до чинного законодавства.

       Судді: