КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                                               
справа № 755/12382/19                                            Головуючий у 1 інстанції: Яровенко Н.О.
провадження №22-ц/824/7018/2020                                        Суддя-доповідач: Олійник В.І.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
15 липня 2020 року                                                                        м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:
Судді-доповідача: Олійника В.І., 
суддів: Желепи О.В., Кулікової С.В.,
при секретарі Бондаренко І.С.,   
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1  на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18 лютого 2020 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем, -
 
в с т а н о в и в :
 
У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, який обґрунтовував тим, що він є сином ОСОБА_2 21 грудня 2006 року ОСОБА_2 було видано ордер НОМЕР_1, згідно якого було надано право на зайняття житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 . 
В зазначеній квартирі ОСОБА_2 , проживав з 26 січня 2007 року по день смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після смерті спадкодавця, Чотирнадцятою Київською державною нотаріальною контрою заведено спадкову справу № 707/16 від 14 листопада 2016 року з якої вбачається, що єдиним спадкоємцем майна померлого є ОСОБА_1 . Останні роки перед смертю батько позивача часто хворів, мав проблеми з рухливістю та серцем, в 2011 році переніс інфаркт, що відображено в електрокардіограмах та висновках лікаря. 
В 2014 році заявником спільно зі спадкодавцем було прийнято рішення переїхати на постійне проживання до батька. До самої смерті заявник здійснював догляд та проживав разом зі спадкодавцем. Встановлення даного факту необхідно ОСОБА_1 з метою реалізації та належного оформлення житлових прав, зокрема постановлення судом рішення про встановлення вказаного факту надасть заявнику можливість та підстави для визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму квартири АДРЕСА_1 замість батька та покладення на нього прав та обов`язків наймача, що належали спадкодавцеві.
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 18 лютого 2020 року в позові відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким позов задовольнити.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не доведено правових підстав проживання ним у квартирі АДРЕСА_1 разом з наймачем - померлим ОСОБА_2 , а  допитані в судовому засіданні свідки не підтвердили факту сумісного проживання ОСОБА_1 та померлого.
Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
09 вересня 2019 року на адресу суду від представника відповідача Дніпровської РДА надійшов відзив на позовну заяву в якому останній просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі та пояснив наступне. Позивач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 . Ця квартира належить йому на праві приватної власності згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. В червні місяці 2017 року позивач звернувся із заявою до Дніпровської РДА про визнання його наймачем спірної квартири за раніше укладеним договором найму з ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивачу було відмовлено у задоволенні його заяви, оскільки були відсутні правові підстави для визнання ОСОБА_1 наймачем вказаної квартири та з`ясовано, що спірна квартира не є приватизованою. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12 квітня 2018 року в задоволення позову ОСОБА_1 про визнання наймачем квартири було відмовлено. Таким чином, Дніпровська РДА вважає, що вище вказане судове рішення та постанови судів спростовують позовні вимоги позивача щодо встановлення факту спільного проживання та ведення спільного господарства з ОСОБА_2 .
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 є сином ОСОБА_2 та його спадкоємцем.
Згідно зі списком на надання житлової площі працівнику Київської Клінічної лікарні №15 Управління охорони здоров`я Подільського району м. Києва у будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_2 - лікар анестезіолог, в складі сім`ї якого перебував і ОСОБА_1 , знаходився у першій черзі на однокімнатну квартиру на родину з однієї особи із зняттям з квартирного обліку, згідно спільного рішення Подільської РДА у місті Києві і профспілкового комітету, протокол №6 від 12 червня 2006 року.
На підставі розпорядження Подільської РДА у місті Києві №1454 від 19 грудня 2006 року ОСОБА_2 з сім`єю з однієї особи виданий ордер НОМЕР_1, серії Б на зайняття жилого приміщення, жилою площею 17,96 кв.м., яка складається з 1 кімнати в квартирі АДРЕСА_1 .        
Встановлено, що 22 грудня 2006 року між ЖУ «Лівобережне» ДП «Екос» та ОСОБА_2 укладено договір про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території.  
07 лютого 2006 року між ЖУ «Лівобережне» ДП «Екос» та ОСОБА_2 укладено договір про надання послуг з водопостачання та водовідведення.   
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер. 
Згідно зі ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).
Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
За ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу України, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12 квітня 2018 року було встановлено, що спірна квартира за життя спадкодавця ОСОБА_2 не була приватизована. Отже, дана квартира не може бути спадковою масою, оскільки за життя спадкодавець не набув права власності на зазначено житло, тому в розумінні ст.1216 ЦК України перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) до спадкоємця ОСОБА_1 не відбувається.
Зі ст. 315 ЦПК України вбачається, що суд розглядає справи про встановлення факту:
1) родинних відносин між фізичними особами;
2) перебування фізичної особи на утриманні;
3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню;
4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення;
5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу;
6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті;
7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження;
8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті;
9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Звертаючись з даним позовом до суду, позивач зазначає, що встановлення факту проживання зі спадкодавцем в період від 2014 року по день смерті необхідно для реалізації можливості та підстав для визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму квартири АДРЕСА_1 замість батька та покладення на нього прав та обов`язків наймача, що належали ОСОБА_2 .
Відповідно до ч.1 ст. 106 ЖК УРСР повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача.
За ст.64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.
До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї.
З матеріалів справи вбачається, що позивач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 , але вказує адресу для листування: АДРЕСА_1 . 
За ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Відповідно до ст.ст.77-80 ЦПК України докази мають бути належними, допустимими, достовірними та достатніми.
Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
В судовому засіданні позивачем будь-якого доказу щодо спільного проживання позивача з ОСОБА_2 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 , за життя останнього, ОСОБА_1 не надано.
З наданих позивачем копій медичної документації суду не вбачається можливим встановити чи дійсно ОСОБА_2 потребував постійного догляду.
Також, згідно ухвали суду від 08 серпня 2019 року про витребування інформації, Департаментом з питань реєстрації виконавчого органу КМР (КМДА) було надіслано лист з якого вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрований ОСОБА_2 з 26 січня 2007 року і по теперішній час. Відомості про інших зареєстрованих осіб відсутні.
Судом також вірно не взято до уваги посилання позивача про оплату ним комунальних послуг, наданих в квартиру АДРЕСА_1 , оскільки більшість квитанцій, що долучені до матеріалів справи, виписані на прізвище « ОСОБА_3 », у зв`язку із чим, суд позбавлений можливості встановити ким саме та за які кошти були сплачені комунальні послуги. З наданих квитанцій також вбачається, що комунальні послуги по квартирі вказаній квартирі сплачувалися з розрахунку на одну проживаючу особу. Оплата комунальних послуг з утримання зазначеної квартири позивачем має місце лише після смерті ОСОБА_2 (червень 2017 року), що не є належним доказом проживання в квартирі разом з наймачем ОСОБА_2 та її утримання.
З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що ОСОБА_1 не доведено правових підстав проживання ним у квартирі АДРЕСА_1 разом з наймачем - померлим ОСОБА_2 , а самі лише твердження про те, що він був членом сім`ї ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , судом вірно не прийнято до уваги як належний та допустимий доказ. Що стосується допитаних в судовому засіданні свідків, то вони теж не підтвердили факту сумісного проживання ОСОБА_1 та померлого. 
Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.  
Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.
Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в  рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.  
Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.
 
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -
п о с т а н о в и л а :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18 лютого 2020 року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено 20 липня 2020 року.

Суддя-доповідач:  

Судді: