ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 553/3591/16-ц  Номер провадження 22-ц/814/1549/20	Головуючий у 1-й інстанції Новак Ю.Д.  Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 липня 2020 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого (судді-доповідача): Карпушина Г.Л., суддів: Одринської Т.В., Панченка О.О., при секретарі судового засідання: Ряднині І.В., -
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на заочне рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 27 грудня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В :
У жовтні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» звернулося до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 , в якій прохав суд стягнути з відповідача на користь банку заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 53156,26 грн, та витрати по сплаті судового збору у розмірі 1378, 00 грн.
Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 21.09.2014 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №500517449, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу кредит у сумі 49872,19 грн. Вказував, що відповідач зобов`язувався в порядку та на умовах, що визначені Договором повертати Кредит, сплачувати відсотки за користування кредитом, неустойку та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені Договором та Додатком №1 до нього – Графіком погашення кредиту. Позивач свої зобов`язання за Договором виконав, надавши Відповідачеві кредит у сумі 49872,19 грн., що підтверджується випискою з особового рахунку Відповідача. Проте, Відповідач у порушення умов Договору свої зобов`язання належним чином не виконав, в результаті чого станом на 12.10.2016 року має прострочену заборгованість за кредитом у загальному розмірі 53156,26 грн., яка складається із: 36463,72 грн – прострочена заборгованість за кредитом; 2,92 грн – заборгованість за відсотками; 14689,62 грн – заборгованість по комісії та 2000 грн – штраф. Таким чином, зважаючи на те, що Відповідач свої зобов`язання по поверненню кредиту не виконав, тому вважає, що Позивач має право вимагати стягнення з відповідача заборгованість за кредитом, відсотками та неустойкою.
Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 27 грудня 2016 року позов Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості – задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» заборгованість у сумі 53156 грн. 26 коп.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» витрати по сплаті судового збору в сумі 1378 грн. 00 коп.
Роз`яснено порядок оскарження заочного рішення.
Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 14 травня 2020 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення від 27 грудня 2016 року у цивільнійсправі №553/3591/16-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості – залишено без задоволення.
З вказаним рішенням суду не погодилася ОСОБА_1 , та подала на нього апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, прохала рішення Ленінського районного суду м. Полтавивід 27 грудня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ПАТ «Альфа-Банк» відмовити.
Зокрема вказує, що Ленінським районним судом м. Полтава не було проведено попереднє судове засідання по справі №553/3591/16-ц. Посилається на те, що копію позовної заяви та судових повісток вона не отримувала. Крім того, в матеріалах справи відсутні докази щодо належного повідомлення відповідача ОСОБА_1 про розгляд вказаної справи у суді першої інстанції, чим позбавлено відповідача подати заперечення, докази, пояснення суду, користуватися іншими визначеними законом процесуальними правами, які мають істотне значення для вирішення справи. Посилається на те, що позивачем не надані суду жодні первинні документи (їх засвідчені копії), що могли б підтвердити факт видачі кредитних коштів та наявну суму заборгованості позичальника станом на дату подання позову. Вказує, що встановлення банком у кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту є незаконними. Виписка по особовому рахунку, розрахунок вимог банку станом на 12.10.2016 року не може бути прийнята судом в якості належних та допустимих доказів по справі. Таким чином, за наявними в матеріалах справи документами встановити та перевірити зазначену позивачем суму заборгованості неможливо. Вказана позиція викладено в Постанові Верховного Суду від 30.01.2018 року у справі №161/16891/15-ц. Крім того, зазначає, що п.2.8 кредитного договору №500517449 від 21.09.2014 року про сплату щомісячної комісії за управління кредитом є незаконним, не відповідає вимогам справедливості та суперечить положенням частини 1 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів». Тому, при розгляді вказаної справи Ленінським районним судом м. Полтава не було застосовано правові наслідки недійсності пункту 2.8.1 кредитного договору №500517449 від 21.09.2014 року на виконання умов якого позичальником було сплачено 27381,08 грн., які підлягають зарахуванню в рахунок погашення основної суми кредиту. Також зазначає, що позивачем безпідставно нараховано штраф у розмірі 2000 грн. Вказує, що формування штрафу у розмірі 50 грн + 150 грн за кожен випадок допущеного прострочення платежу є подвійною відповідальністю за одне і теж порушення. Однак, у даному випадку прострочення платежу по кредитному договору не було, а отже штраф у розмірі 2000 грн нарахований безпідставно.
Судове засідання проводилось в порядку письмового провадження за відсутності сторін по справі, з дотриманням принципу гласності судового процесу та забезпеченням сторонам права на своєчасне та повне отримання інформації про хід та результати розгляду справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення виходячи з наступних підстав.
У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. 
Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України, за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно п.п.3, 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 21.09.2014 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №500517449, відповідно до якого ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 49872,19 грн.
Договором передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості по кредиту, сплата нарахованих за період користування кредитом відсотків, комісії за користування кредитом та інших витрат.
ПАТ «Альфа-Банк» свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, а саме надав ОСОБА_1 кредит у розмірі, встановленому Договором. 
Однак, відповідач зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконала та відповідно до доводів позивача має прострочену заборгованість за кредитним договором, яка станом на 12.10.2016 року становить 53 156 грн 26 коп., та складається з наступного: 36463,72 грн - заборгованість за кредитом; 2,92 грн - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 14689,62 грн - заборгованість по комісії; 2000 грн- розмір штрафу.
Задовольняючи позовні вимогиПАТ «Альфа Банк» суд першої інстанції виходив з того, що позичальник не виконував належним чином взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, у зв`язку з чим у нього утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню з відповідача. 
Проте повністю з таким висновком місцевого суду колегія суддів не може погодитися, виходячи з наступних підстав
Частиною 1 ст. 224 ЦПК України(у редакції, чинній на час розгляду справи у суді першої інстанції), визначено, що у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Відповідно до частини другої статті 6 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції), ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про час і місце розгляду своєї справи.
Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками - повідомленнями (частини перша та друга статті 74 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції).
Відповідно до частини п`ятої статті 74 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції), судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі.
Тобто, під час розгляду справи у суді першої інстанції належним доказом вручення судової повістки, відправленої поштою, було, зокрема, повідомлення про вручення рекомендованого листа.
Відповідно до абзацу 5 частини п`ятої статті 74 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції), лише у разі відсутності відповідача за зареєстрованою адресою її проживання (перебування), вважалося, що судовий виклик або судове повідомлення вручені належним чином.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що поштовий конверт (а.с.41), який адресований судом відповідачеві, разом із повідомленням про вручення поштового відправлення, повернутий відділенням поштового зв`язку «Укрпошта» за закінченням строку зберігання, а не через відсутність відповідача за місцем проживання. У вказаному поштовому відправленні суд повідомляв відповідача про відкриття провадження у справі та про призначення судового засідання на 27.12.2016 року, а також у зазначеному відправленні відповідачу направлялася позовна заява з додатками.
Однак, не маючи достовірних даних про отримання відповідачем ОСОБА_1 вказаних документів, суд першої інстанції провів розгляд вказаної справи без належного повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи, що в свою чергу позбавило відповідачаправа подати заперечення на позовну заяву, докази, пояснення суду, користуватися іншими визначеними законом процесуальними правами, які мають істотне значення для вирішення справи.
Так, повернення відділенням поштового зв`язку судової повістки за закінченням терміну зберігання не можна вважати належним повідомленням особи, яка бере участь у розгляді справи, оскільки не відповідає вимогам ст. 76 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції).

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, не взявши до уваги вимоги частини п`ятої статті 74 чинної на той час редакції ЦПК України, порушив право відповідача знати про час і місце судових засідань (частина другастатті 6 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи цим судом), вимоги ч.1 ст. 158 ЦПК України, а також порушив пункт 1 частини 1 ст.169 ЦПК України, оскільки не відклав розгляд справи в зв`язку з неявкою відповідача ОСОБА_1 в судове засідання, яке призначалося до розгляду на 27.12.2016 року, у зв`язку з неотриманням судової повістки.
Нормами пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України встановлено, що порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Виходячи з наведеного, колегія суддів доходить висновку, що розглянувши справу за відсутності ОСОБА_1 , місцевий суд порушив норми процесуального права, що відповідно до пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування судового рішення.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги про неналежне повідомлення відповідача про розгляд справи, що позбавило її права на участь у судовому засіданні, є обґрунтованими, а порушення судом норм процесуального права є підставами для скасування оскаржуваного рішення і ухвалення нового.
Статтею 6 Конвенції встановлено, що справедливість судового рішення вимагає аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючі докази, мають обов`язок обґрунтовувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а заочне рішення місцевого суду - скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Згідно з ч.1 ст.1054 ЦК України кредитодавець зобов`язується за кредитним договором надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник  зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
За приписами ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
Частиною першою статті 550 ЦК України визначено, що право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.
Судом першої інстанції правильно встановлено, що 21.09.2014 року  між ПАТ «Альфа-Банк» та   ОСОБА_1 укладено кредитний договір №500517449, за умовами якого відповідач отримала кредит у сумі 49872,19 грн, зі сплатою відсотків за користування кредитом за фіксованою процентною ставкою – 0,01% річних, строком користування на 36 місяців, датою остаточного повернення кредиту є  22.09.2017 року.
Відповідно до графіку погашення кредиту, який є невід`ємною частиною укладеного між сторонами договору, платежі з повернення кредиту, сплати процентів за його користування, сум комісійної винагороди та інших платежів за угодою про надання кредиту здійснюється щомісячно, рівними частинами. 
Сума одного щомісячного платежу становить 2876,77 грн., яка складається з погашення основної суми кредиту,  процентів за користування кредитом та комісії за інші послуги банку –1989,90 грн.  
Як вбачається з розрахунку заборгованості станом на 12.10.2016 року, який підтверджується також випискою з особового рахунку позичальника ОСОБА_1   відповідачем  всього на погашення основної суми заборгованості (тіла кредиту) за період з 22.10.2014 року по 22.12.2015 року було сплачено 13 408 грн. 47 коп. 
У січні 2016 року щомісячний  платіж було сплачено лише частково - погашено 500 грн, відсотків та комісії погашення кредиту не здійснювалось. Починаючи з 22 лютого 2016 по 12 жовтня 2016 щомісячний платіж відповідачем не сплачувався (а.с. 11).

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов?язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Пунктом 2.6 укладеного між сторонами Договору, визначено порядок повернення кредиту, сплату процентів за його користування та інших платежів за цим Договором. Платежі з повернення Кредиту, сплати процентів за його користування, сум комісійної винагороди та інших платежів за цим Договором здійснюється щомісячно, рівними частинами у сумах та терміни, в порядку та на умовах, визначених цим Договорорм та відповідно до Графіку платежів, який є Додатком №1 до цього Договору та його невід`ємною частиною.
В пункті 2.7 Договору зазначено, що сукупна вартість кредиту з урахуванням вартості усіх супутних послуг визначена в Додатку №1 до цього Договору, який є його невід`ємною частиною.
Пунктами 2.8, 2.8.1 Договору визначена комісійна винагорода Банку за управління Кредитом – 3,99%; за період з 1-го місяця користування Кредитом по 12-й місяць користування Кредитом – 3,99% від суми Кредиту; за період з 13 місяця по 24-й місяць – 2,99% від суми Кредиту; за період з 25 місяця по 60-й місяць – 1,99% від суми кредиту. Комісійна винагрода, що вказана в цьому підпункті розраховується від суми Кредиту зазначеної в п.2.1 Розділу №1 цього Договору та сплачується Позичальником щомісячно за кожний місяць користування Кредитомвідповідно до Графіку платежів, який є Додатком №1 до цього Договору та його невід`ємною частиною. Зазначена в цьому підпункті комісійна винагорода нараховується починаючи з дня надання Кредиту або першого дня періоду, який передбачає сплату комісії за управлління кредитом по дату остаточного повернення Позичальником кредиту, що вкуазана в п.2.3 Розділу №1 цього Договору. В будь-якому випадку сплата Позичальником комісійної винагороди за управління кредитними грошовими коштами за останній місяць користування Позичальником кредитом здійснюється не пізніше дати остаточного повернення Кредиту за цим Договором.
Так, з наданих матеріалів справи вбачається, що укладений між сторонами Кредитний договір та Додаток №1 до Кредитного договору №500517449 від 21.09.2014 року підписаний сторонами.
Доводи апеляційної скарги відповідача щодо відсутності у матеріалах справи підтверджень суми заборгованості та щодо необґрунтованості наданого розрахунку, колегія суддів відхиляє, оскільки розрахунок заборгованості за кредитом, складений станом на 12.10.2016 року (а.с.11), підтверджується даними, що містяться у виписці  по особовим рахункам позичальника  ОСОБА_1 за період з 21.09.2014 по 12.10.2016 року (а.с. 12).
Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України   «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із вказаною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, що була чинною станом на час звернення позивача до суду з даним позовом,  виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Аналогічні положення передбачені п. 62 Положення «Про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України», затвердженого постановою Правління НБУ № 75 від 04.07.2018 року.
Таким чином, виписка з особового рахунку, що міститься в матеріалах справи є належним доказом заборгованості відповідача. 
Разом з тим, колегія суддів не може погодитися з висновком суду першої інстанції про стягнення з ОСОБА_1   на користь ПАТ «Альфа Банк» комісії за обслуговування кредитного ліміту в розмірі 14689,62 грн з огляду на наступне.
Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (чинних на час укладення договору), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).
За положеннями абзацу 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на момент укладення кредитного договору) кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.
Згідно із цим Законом послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1).
Отже,  послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.
Вказаний правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року в справі № 6-2071цс16, та у постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі №756/448/17.
Однак, суд першої інстанції вирішуючи спір у частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа Банк» комісії, не звернув уваги на вищевикладене, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про стягнення заборгованості за комісією у сумі 14689,62 грн, без встановлення того, за які саме дії банку встановлена така комісія та які послуги за вказану комісію надаються відповідачу. 
Таким чином, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог ПАТ «Альфа Банк» щодо стягнення з відповідача комісії у сумі 14689,62 грн. слід відмовити.
Одночасно, на думку колегії суддів, зважаючи на нікчемність умов договору про сплату комісії, суму заборгованості по тілу кредиту та процентах за користування ним слід зменшити на розмір коштів сплачених відповідачем та зарахованих позивачем на погашення комісії.
Щодо вимоги про стягнення неустойки суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. 
Однак, заявлений до стягнення розмір пені та штрафу в сумі 2000 грн позивачем не вказує на подвійне стягнення штрафу, оскільки прострочення зобовязання відповідачем допущено, а умовами договору фактично передбачено нарахування штрафу за різні види прострочення, які розмежовуються його періодом.
Враховуючи вищевикладені обставини, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість у загальному розмірі: 11085,56 грн, яка складається з: 9085,56 грн – заборгованість за кредитом; 2000 грн – штраф.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, скасування рішенняЛенінського районного суду м. Полтави від 27 грудня 2016 року, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ПАТ «Альфа Банк».

Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України  судовий збір, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених  позовних вимог. 
Якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч.13 ст.141 ЦПК України).
Так, при подачі позову Банком було сплачено 1378,00 грн. судового збору, а відповідачем ОСОБА_1 при подачі апеляційної скарги - 2067,00 грн.
Оскільки даною постановою позов задоволено частково, то вимоги банку задоволено на 20%, частка відмовлених вимог становить – 80% .
Відтак, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути суму понесених ним судових витрат у розмірі частки задоволених позовних вимог, що становить 275,60 (1378,00*20%) грн.
При цьому з позивача на користь відповідача підлягає до стягненню сума судових витрат, понесених ОСОБА_1 відповідно до частки відмовлених позовних вимог, а саме – 1653,60 (2067*80%) грн.
Керуючись ст. 367, 374, 376, 382-384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд-

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 27 грудня 2016 року - скасувати.
Ухвалити нове рішення, яким позовну заяву Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості – задовольнити частково.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» заборгованість у сумі 11085,56 грн.
В іншій частині позовних вимог - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» витрати по сплаті судового збору в сумі 275,60 (двісті сімдесят п?ять гривень 60 копійок) грн.
Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 1653,60 (одна тисяча шістсот п?ятдесят три гривні 60 копійок) грн. судового збору за подачу апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 29 липня 2020 року.

Головуючий суддя : _______________ Г.Л. Карпушин

Судді: _______________ Т.В. Одринська ______________ О.О. Панченко