ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 643/7758/15-ц                                Головуючий суддя І інстанції Майстренко О. М.
Провадження № 22-ц/818/1579/20                        Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із договорів позики, кредиту, банківського вкладу

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 липня 2020 року м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого судді - Яцини В.Б.
суддів:                 - Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,
за участю секретаря : Семикрас О.В.,
розглянув у відкритому судовому засіданні  апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» на рішення Московського районного суду міста Харкова від 05 листопада 2019 року в складі судді Майстренко О.М. по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
встановив:
12 травня 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» звернулось до суду уз позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовна заява мотивована тим, що 23 січня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір на підставі якого відповідачу надано кредит в розмірі 36 700 доларів США із сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 5,49 відсотка річних + FIDR та з кінцевим терміном поверненням кредиту 24 січня 2022 року.
Вказало, що 18 березня 2011 року між ПАТ «ОТП Банк» та Товариством укладено договір купівлі продажу кредитного портфелю №б/н, за яким Банком відступлено права вимоги за кредитним договором №CNL 702/007/2007 від 23 січня 2007 року до відповідача.
У зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору станом на 02 квітня 2015 року у ОСОБА_1 виникла загальна заборгованість становить 3920019,38 грн., з яких заборгованість за кредитом- 32213,44 доларів США, що в еквівалентно 756434,19 грн., по відсоткам -3687,12 доларів США, що в еквівалентно 86580, 75 грн., пеня -3077004,44 грн.
На підставі вищевикладеного, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» просило суд стягнути заборгованість за кредитним договором №CNL 702/007/2007 від 23 січня 2007 року в загальній сумі 3920019,38 грн. та судовий збір.
14.09.2015р. судом було ухвалено заочне рішення. В подальшому за заявою відповідача ухвалою суду від 18.06.2018р. заочне рішення скасовано, справа призначена до судового розгляду.
Відповідач ОСОБА_1 проти позову заперечував, просив застосувати позовну давність.
Рішенням Московського районного суду міста Харкова від 05 листопада 2019 року в задоволені позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна» - відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що 05 грудня 2008 року ОСОБА_1 направлено вимогу про дострокове погашення зобов`язань за кредитним договором, чим змінено строк виконання договору. Позов пред`явлено 12 травня 2015 року, тобто після спливу трирічного строку позовної давності.
В апеляційній скарзі ТОВ «ОТП Факторинг Україна» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.
Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду незаконне, необґрунтоване, судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.
Вказав, що відповідачем не надано доказів направлення та отримання ним вимоги Банку від 05 грудня 2008 року із зазначенням дати отримання, а тому неможливо застосувати строк позовної давності, оскільки не можна визначити початок його перебігу. Судом не досліджувався оригінал вимоги, поштовий конверт з описом вкладення, зворотного поштового повідомлення із зазначенням дати отримання.
Зазначив, що сторони договору погодили строк повернення кредиту в повному обсязі, так і графік платежів щодо повернення кредиту та відсотків за його користування щомісячно, останній з яких - 24 січня 2022 року. Отже початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно відраховувати у разі його застосування з дня невиконання позичальником кожного із цих зобов`язань. У випадку застосування позовної давності, з ОСОБА_1 підлягає стягненню 2 290 430,11 гри., з яких сума боргу за тілом кредиту за період з 12 травня 2013 по 24 січня 2022 року 21 204,36 доларів США, що еквівалентно 497919,59 грн., пеня у розмірі 1% на день в межах річного строку позовної давності становить 1792510,52 грн.
У письмовому відзиві ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» відхилити, а рішення Московського районного суду міста Харкова від 05 листопада 2019 року залишити без змін.
На обґрунтування вказав, що Банк 05.12.2008 р. дійсно направив мені вимогу про дострокове погашення своїх зобов`язань, шляхом її вручення у приміщенні Банку, однак в цілому кредит, відсотки та пеня, протягом 30 днів з дня її отримання погашені не були. Наявність у відповідача оригіналу зазначеної досудової вимоги є підтверджуючим фактом її фактичного отримання. Зазначеним спростовуються доводи апелянта стосовно того, що судом першої інстанції не визначено дату з якої почався перебіг позовної давності, а також стосовно того, судом не досліджувався оригінал досудової вимоги.
Зазначив, що пред`явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків за користування кредитом та пені, банк відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання, а тому перебіг позовної давності за вимогами банку про повернення кредиту та платежів за ним почався з наступного дня, зазначеного кредитором у вимозі про дострокове повернення кредиту як кінцевого строку виконання її умов, тобто з в даному випадку перебіг строку позовної давності почався з 05.01.2009р., що повністю узгоджується із правою позицією Великої палати Верховного суду у справі №14-159цс19 та у справі №564/2199/15-ц

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.
Колегія суддів, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України вислухала доповідь судді-доповідача, пояснення представника ТОВ «ОТП Факторинг Україна», за відсутності інших учасників справи, які належним чином повідомлялися про розгляд справи, у судове засідання не з`явилися і своїх представників не надіслали, що відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає її апеляційному розгляду, перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції у повній мірі відповідає.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду з вказаними позовними вимогами, а тому правових підстав для їх задоволення немає.
Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду.
Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із частиною першою статті 598, статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. 
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. 
Відповідно до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.
Згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. 
Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Таким чином, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, комісію, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року в справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18).
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
У силу статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
У частині першій статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
Судом встановлено, що 23.01.2007 р. між Закритим акціонерним товариством «ОТП банк» правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» та ОСОБА_1 був укладений Кредитний договір №CNL 702/007/2007, згідно умов якого, Банк надав Позичальнику кредит в розмірі 36 700 доларів США із сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 5,49% річних + FIDR та з кінцевим терміном поверненням кредиту 24.01.2022 р.
18.03.2011 р. між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю № б/н. з додатковою угодою, відповідно до п.3.3. якого ТОВ «ОТП Факторинг Україна» перейшли права кредитора та право вимоги боргу. Перелік договорів за якими ПАТ «ОТП Банк» відступив зазначені права ТОВ «ОТП Факторинг Україна» міститься у Додатку 1 до договору купівлі - продажу кредитного портфелю №б/н в якому за порядковим №637 зазначений Кредитний договір укладений з Боржником.
 Таким чином, до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» перейшли всі права ПАТ «ОТП Банк» та обов`язки щодо права вимоги до відповідача за кредитним договором.
  Відповідно до п.п.3, 1.5, 1.6 кредитного договору ОСОБА_1 зобов`язався повернути банку суму отриманого кредиту, зі сплатою відсотків, відповідно графіку, шляхом погашення встановленої у графіку щомісячної суми. За п.2 договору кредиту даною остаточного повернення кредиту є 24.01.2022 р.
  Банк виконав свої зобов`язання, надав кредит, однак ОСОБА_1 починаючи з 08.01.2009 р. став порушувати умови договору кредиту, зокрема з цієї дати перестав сплачувати кредит, а в подальшому і відсотки, що підтверджується графіком, розрахунком заборгованості та не спростовано відповідачем.
 Згідно з п. 4.1.1. ст.4 кредитного договору, за порушення прийнятих на себе зобов`язань за кредитним договором, позичальник зобов`язаний сплатити банку пеню в розмірі 1% (один відсоток) від суми несвоєчасно виконаного зобов`язання, за кожен день прострочки, пеня сплачується додатково до прострочених сум.
  Враховуючи невиконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань за період з 08.01.2009 р. по 02.04.2015 р. за кредитним договором утворилась заборгованість по кредиту в сумі 32213,44 дол. США, по відсоткам в сумі 3687,12 дол. США та пені в сумі 3 077004,44 грн.
 Відповідно до п.1.9.1 кредитного договору незважаючи на інші положення договору кредиту, банк має право вимагати достроково виконання боржником боргових зобов`язань в цілому або у визначений банком частині у випадку невиконання позичальником та/або поручителем своїх боргових та/чи інших зобов`язань за цим договором. При цьому, зобов`язання позичальника щодо дострокового виконання боргових зобов`язань в цілому настає з дати відправлення банком на адресу позичальника відповідної вимоги та повинно бути проведено позичальником протягом 30 днів з дати одержання позичальником відповідної вимоги.
Банк на підставі п.1.9. договору кредиту та відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України 05.12.2008 р. направив ОСОБА_1 вимогу про дострокове погашення своїх зобов`язань в цілому за кредитним договором (Вимога від 05.12.2008 р. вих. №22-3-2/45019 додана до заяви ОСОБА_1 ) протягом 30 днів із дня отримання вимоги, однак в цілому кредит, відсотки та пеня не погашені (а.с.88). 
Таким чином, направленням указаної письмової вимоги про дострокове погашення заборгованості за кредитом, Банк змінив строк виконання основного зобов`язання.
Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
 Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання» (статті 530, 631 ЦК України).
 Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
  Відповідно до частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеними строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.
 Відповідно до вимог частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків.
Пред`явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків за користування кредитом та пені, банк відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання, а тому перебіг позовної давності за вимогами банку про повернення кредиту та платежів за ним почався з наступного дня, зазначеного кредитором у вимозі про дострокове повернення кредиту як кінцевого строку виконання її умов, тобто з в даному випадку перебіг строку позовної давності почався з 05.01.2009 р., що узгоджується із правовими позиціями Верховного суду України викладеними у справах № 6-2251 цс16, № 6-900 цс16, а також правою позицією Верховного суду у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2018 року у справі №564/2199/15-ц .
За ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 05.11.2019 року заявив про застосування позовної давності (а.с.121).
Колегія суддів відхиляє доводи скарги щодо недоведеності, з якого часу має відраховуватися строк позовної давності, про застосування якої заявив відповідач під час розгляду справи в суді першої інстанції (а.с. 121).
Колегія суддів факт наявності у відповідача згаданої вимоги про дострокове погашення кредиту у грудні 2008 року розцінює як доказ його вчасного отримання. Крім того, колегія суддів звертає увагу, що останнє погашення суми кредиту боржником згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості відбулося 08.01.2009 року, що очевидно перевиває перебіг трирічної позовної давності, яка внаслідок цього знову розпочала свій перебіг з 09.01.2009 року і на день звернення до суду з цим позовом, 12.05.2015, вже спливла. 

За ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Як роз`яснено у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, до ухвалення рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.
Тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у позові з передбачених ч. 4 ст. 267 ЦК України підстав, який доводами скарги не спростований.
Аналогічну правову позицію про те, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у такому позові (частина четверта статті 267 ЦК України) було висловлено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 14-59 цс18.
Статтею 262 ЦК України передбачено, що заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.
 Факт відступлення права вимоги за Кредитним договором з відповідача від ПАТ «ОТП Банк» на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на підставі договору купівлі-продажу кредитного портфелю № б/н не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності з огляду на ст. 262 ЦК України.
Висновки суду першої інстанції відповідно до ст.ст. 89, 263 ЦПК України належним чином вмотивовані, відповідають встановленим судом обставинам справи, які ґрунтуються на наявних у справі доказах, та наведеним нормам матеріального права, і доводами скарги не спростовані.
Таким чином, оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги цього висновку не спростовують, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Керуючись ст.ст. 367,368, п. 1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388, 389 ЦПК України,  суд апеляційної інстанції 
постановив: 
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»- залишити без задоволення.
Рішення Московського районного суду міста Харкова від 05 листопада 2019 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст судового рішення складено 20 липня 2020 року.
Головуючий                                                                        В.Б.Яцина.

Судді                                                                                       І.В.Бурлака.

                                                                                               О.М.Хорошевський.