Постанова                                                                                                                                                                                                       
Іменем України                                                                     
15 липня 2020 року
м. Київ
 
справа № 572/1157/19
провадження № 61-5466св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого -	Ступак О. В.,	 	
суддів:	Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,  	Погрібного С. О., Яремка В. В.,	
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа - Орган опіки і піклування Сарненської районної державної адміністрації,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на ухвалу Рівненського апеляційного суду від 26 лютого 2020 року у складі судді Гордійчук С. О.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
У квітні 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Орган опіки та піклування Сарненської районної державної адміністрації             (далі - Орган опіки та піклування Сарненської РДА), про позбавлення батьківських прав.
 
Позов обґрунтовувала тим, що з 2005 року по 2014 рік  ОСОБА_2 та  ОСОБА_2 перебували у шлюбі. ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син - ОСОБА_4 , згідно зі свідоцтвом про народження НОМЕР_2 батьком записаний ОСОБА_2 . Після розірвання шлюбу сторони проживають окремо, ОСОБА_4 проживає разом з матір`ю та перебуває на повному її утриманні. Відповідач не проявляє батьківської уваги відносно сина, не дбає про його виховання та розвиток.
 
Також позивач вказувала, що згідно з актом обстеження матеріально-побутових умов проживання від 17 жовтня 2018 року в помешканні сім`ї ОСОБА_2 створені задовільні умови проживання, ОСОБА_2 не спілкується з малолітнім сином останні 5 років, матеріально не виховує та не допомагає йому. Окрім цього, відповідач відбуває покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 121 Кримінального кодексу України. Згідно з висновком Органу опіки та піклування Сарненської РДА від 04 квітня 2019 року                   № 15/01/15-315 останній вважає за доцільне позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_4 .
 
Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 24 грудня 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено. Позбавлено ОСОБА_2 батьківських прав стосовно сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Стягнуто з                  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_2 768,40 грн судового збору.
 
Суд першої інстанції не вбачав у діях відповідача почуття відповідальності за майбутнє дитини, за її долю, вважав, що він дійсно ухиляється від виконання своїх обов`язків, тому суд вирішив, що є всі підстави для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав.
 
Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 26 лютого 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 визнано неподаною та повернуто особі, яка її подала.
 
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що клопотання з аналогічних підстав вже розглянуто судом, підстави для його повторного вирішення відсутні. Оскільки вимоги ухвали апеляційного суду про залишення апеляційної скарги без руху від 12 лютого 2020 року скаржником не виконано, тому апеляційну скаргу на підставі статей 185, 260, 357, 381, 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) слід визнати неподаною та повернути особі, яка її подала.
 
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи
 
У березні 2020 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 засобами поштового зв`язку подала касаційну скаргу на ухвалу Рівненського апеляційного суду                            від 26 лютого 2020 року, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення і передати справу до суду апеляційної інстанції для розгляду.
 
У касаційній скарзі заявник, посилаючись на статті 136, 392 ЦПК України, статті 5,                  8 Закону України «Про судовий збір», зазначає, що доводи апеляційного суду щодо повернення йому апеляційної скарги порушують норми матеріального та процесуального права, зокрема судом не враховано норму статті 8 Закону України «Про судовий збір», а саме пункт 1 частини першої цієї статті, згідно з якою, враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за такої умови: розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік. ОСОБА_2 на даний час відбуває покарання у                        ДУ «Рівненський слідчий ізолятор», згідно з інформацією якої у нього відсутні кошти на його особовому рахунку. Таким чином, майновий стан відповідача не є задовільним та перешкоджав сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.
 
На обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень у цій справі заявник зазначив, що суд апеляційної інстанції не врахував рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Креуз проти Польщі» від 19 червня              2001 року, неналежним чином оцінив докази на підтвердження скрутного майнового стану ОСОБА_2 , у результаті чого постановив незаконну ухвалу про повернення йому апеляційної скарги.
 
Станом на дату розгляду цієї справи у Верховному Суді відзивів на касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 від інших учасників не надходило.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 14 квітня 2020 року відкрито касаційне провадження у цій справі, витребувано матеріали справи № 572/1157/19 із Сарненського районного суду Рівненської області, встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.
У квітні 2020 року матеріали справи № 572/1157/19 надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 03 липня 2020 року справу призначено до судового розгляду колегією суддів у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті,                  є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи                                 з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Нормативно-правове обґрунтування та мотиви, з яких виходив Верховний Суд
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Згідно з пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно з практикою ЄСПЛ у статті 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, там, де існують, апеляційні або касаційні суди, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (рішення у справі «Делькур проти Бельгії» від 17 січня 1970 року та рішення у справі «Гофман проти Німеччини» від 11 жовтня 2001 року).
ЄСПЛ, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.
Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1                                 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя. Україна, як учасниця зазначеної Конвенції, повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.
ЄСПЛ у своєму рішенні у справі «Креуз проти Польщі» від 19 червня 2001 року також вказав, що інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовувати накладення фінансових обмежень на доступ особи до суду. Положення                           пункту 1 статті 6 Конвенції про виконання зобов`язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах.
Вимога про сплату державного мита є стримуючою мірою для потенційних позивачів від пред`явлення безрозсудних і необґрунтованих позовів. Для того, щоб гарантувати справедливий баланс між підтримкою нормального функціонування судової системи і захистом інтересів заявника при поданні позову до суду, внутрішньодержавні суди звільняють від сплати державного мита заявників, які можуть підтвердити свій поганий фінансовий стан (рішення ЄСПЛ у справі «Шишков проти Росії» від 20 лютого 2014 року).
Відповідно до частини четвертої статті 356 ЦПК України до апеляційної скарги додаються, в тому числі, документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.
Згідно з частиною другою статті 357 ЦПК України до апеляційної скарги, яка оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 356 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу, яка у свою чергу регулює питання залишення позовної заяви без руху, повернення заяви.
В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити) (частина друга статті 185 ЦПК України).
Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві (частина третя статті 185 ЦПК України).
Згідно з частинами першою, третьою статті 136 ЦПК України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі. З підстав, зазначених у частині першій цієї статті, суд у порядку, передбаченому законом, може зменшити розмір належних до сплати судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, або звільнити від їх сплати.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 8 Закону України «Про судовий збір», враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за такої умови: розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік. Також суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті (частина друга статті 8 Закону України «Про судовий збір»).
Вичерпного і чіткого переліку документів про майновий стан особи, закон не містить, тому суд встановлює можливість сплатити судовий збір на підставі поданих доказів за своїм внутрішнім переконанням. Підстави для відмови суду у подібних клопотаннях мають бути достатньо аргументовані.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав 31 січня                2020 року засобами поштового зв`язку апеляційну скаргу із пропуском строку, встановленого частиною першою статті 354 ЦПК України, в якій просив поновити попущений строк, посилаючись на поважність причин пропущення строку на апеляційне оскарження рішення. Крім того, при подачі апеляційної скарги скаржником заявлено клопотання про звільнення його від сплати судового збору з посиланням на те, що він засуджений та у нього відсутні грошові кошти на рахунку.
Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 12 лютого 2020 року поновлено              ОСОБА_2 строк на оскарження рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 24 грудня 2019 року. Відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення суду першої інстанції залишено без руху з наданням скаржнику п`ятиденного строку для сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1 152,60 грн.
Постановляючи свою ухвалу від 12 лютого 2020 року, апеляційний суд виходив із того, що доводи скаржника щодо пропуску строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції є обґрунтованими, проте апеляційна скарга підлягає оплаті судовим збором, оскільки пред`явлення позову про позбавлення батьківських прав не пов`язано з вирішенням питань щодо виконання вироку, постановленого в порядку кримінального судочинства, наведені заявником доводи, що не підтверджені доказами, не дають достатніх підстав для звільнення його від сплати судового збору у справі, що відповідає статті 6 Конвенції, згідно з якою судові процедури повинні бути справедливі для всіх учасників процесу.
Отже, у своїй ухвалі від 12 лютого 2020 року Рівненський апеляційний суд зазначив, що скаржником при подачі апеляційної скарги не надано відповідних доказів, підтверджуючих його клопотання про звільнення від сплати судового збору з посиланням на те, що він засуджений та у нього відсутні грошові кошти на рахунку, та надав ОСОБА_2 п`ятиденний строк для усунення встановлених цією ухвалою недоліків з дня її вручення.
На виконання вимог ухвали Рівненського апеляційного суду від 12 лютого 2020 року ОСОБА_2 звернувся через свого представника 25 лютого 2020 року до апеляційного суду з повторним клопотанням, в якому просив звільнити його від сплати судового збору з підстав відсутності коштів на його особовому рахунку, на підтвердження чого надав довідку Державної установи «Рівненський слідчий ізолятор» (далі - ДУ «Рівненський слідчий ізолятор») від 04 лютого 2020 року                № 04-767.
Постановляючи ухвалу від 26 лютого 2020 року про визнання неподаною та повернення апеляційної скарги ОСОБА_2 , апеляційний суд, посилаючись на норми статей 185, 357 ЦПК України, виходив з того, що клопотання відповідача про звільнення від сплати судового збору вже було вирішено судом, підстави для його повторного вирішення відсутні, перебування в місцях позбавлення волі не свідчить про відсутність коштів для сплати судового збору.
При цьому суд апеляційної інстанції взагалі не надав оцінки наданим відповідачем на виконання його попередньої ухвали від 12 лютого 2020 року документам на підтвердження відсутності коштів для сплати судового збору згідно із заявленим клопотанням.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Судові процедури повинні бути справедливими, особа не може бути безпідставно позбавлена права на апеляційне оскарження рішення суду, оскільки це буде порушенням права на справедливий суд, передбаченого статтею 6 Конвенції.
Апеляційний суд порушив вищенаведені норми процесуального права та викладені в рішеннях ЄСПЛ загальні засади судочинства стосовно права особи на доступ до суду й обґрунтованості судового рішення, у зв`язку з чим дійшов передчасного висновку про визнання неподаною і повернення апеляційної скарги.
Заявник просив звільнити його від сплати судового збору при поданні апеляційної скарги з посиланням на те, що на його особовому рахунку відсутні кошти для сплати судового збору, відсутній дохід, так як він утримується в ДУ «Рівненський слідчий ізолятор». На підтвердження наведених обставин, заявником на виконання вимог ухвали суду апеляційної інстанції від 12 лютого 2020 року разом з повторним клопотанням про звільнення від сплати судового збору (а. с. 150) надано копію довідки ДУ «Рівненський слідчий ізолятор» від 04 лютого 2020 року № 04-767                     (а. с. 151), у якій зокрема вказано, що ОСОБА_2 , 1975 року народження, утримується в цій установі з 11 січня 2017 року, за період перебування до оплачуваних робіт не залучався, грошові надходження не отримував, кошти на особовому рахунку станом на 04 лютого 2020 року відсутні.
Апеляційний суд, приймаючи оскаржувану ухвалу від 26 лютого 2020 року, повинен був згідно з вимогами статті 185, 356, 357 ЦПК України розглянуті надані відповідачем документи на підтвердження наданого ним клопотання про звільнення від сплати судового збору, а у випадку прийняття рішення про недостатність цих доказів - залишити апеляційну скаргу без руху, з наданням строку на усунення недоліків.
Апеляційний суд наведеного не урахував, належної правової оцінки доводам відповідача не надав, установленої ЦПК України процедури не дотримався.
З огляду на зазначені порушення суду апеляційної інстанції, посилання в оскаржуваній ухвалі на ухвалу Верховного Суду від 29 січня 2018 року у справі № 640/2543/16-ц, у якій зазначено, що заявлене клопотання про звільнення від сплати судового збору не може бути задоволено, оскільки перебування в місцях позбавлення волі не свідчить про відсутність коштів для сплати судового збору, не приймаються колегією суддів.
Ураховуючи, що однією із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, та приймаючи до уваги, що суд повинен вирішувати питання, пов`язані з судовими витратами, у чіткій відповідності до ЦПК України, Закону України «Про судовий збір», а також інших нормативно-правових актів України, забезпечуючи при цьому належний баланс між інтересами держави у стягненні судового збору за розгляд справ, з одного боку, та інтересами заявника щодо можливості звернення до суду, з другого боку, висновки апеляційного суду є помилковими, а оскаржувана ухвала не є законною та обґрунтованою. Доводи касаційної скарги знайшли своє підтвердження.
Отже, апеляційний суд допустив порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, тому судове рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.
З огляду на зазначене, колегія суддів вважає доводи касаційної скарги обґрунтованими та достатніми для скасування ухвали апеляційного суду                             від 26 лютого 2020 року, яка перешкоджає провадженню у справі.
Частиною шостою статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.
Згідно з частиною четвертою статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
За умови обмеження реалізації права заявника на апеляційне оскарження судового рішення, ухвала апеляційного суду не може вважатись законною і обґрунтованою та підлягає скасуванню, а справа - передачі до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.
 
Під час продовження розгляду справи апеляційному суду належить розглянути клопотання ОСОБА_2 про звільнення від сплати судового збору, оцінити надані ним докази на його підтвердження, вирішити питання щодо відкриття або відмови у відкритті апеляційного провадження.
 
Керуючись статтями 400, 406, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду.
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити.
 
Ухвалу Рівненського апеляційного суду від 26 лютого 2020 року скасувати, справу направити до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,                є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий	О. В. Ступак    	
Судді:	І. Ю. Гулейков    	
 	С. О. Погрібний    	
 	Г. І. Усик    	
 	В. В. Яремко