ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3352/20 Справа № 205/7886/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Остапенко Н. Г. Суддя у 2-й інстанції - Пищида  М. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2020 року                                                                м. Дніпро

       Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Пищиди М.М.
 
суддів - Ткаченко І.Ю., Каратаєвої Л.О.
 
за участю секретаря судового засідання - Бондаренка В.В.

 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Друга Дніпровська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним, -
                                В С Т А Н О В И Л А:
       У жовтні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Друга Дніпровська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним.
       В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що позивач проживала однією сім`єю з ОСОБА_3 з 2005 року та є спадкоємицею після смерті останньої, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , проте після звернення до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщині, позивачу стало відомо, що ОСОБА_3 02.04.1997 року склала на ім`я відповідача заповіт. 
       На думку позивача ОСОБА_3 на момент складання заповіту не могла розуміти значення своїх дій, оскільки була у стані тимчасового психічного розладу, викликаного смертю сина, страждала низкою захворювань, в т.ч. кардіосклерозом, постійно перебувала у пригніченому стані.
       У зв`язку з цим позивач просила суд визнати заповіт ОСОБА_3 , посвідчений 02.04.1997 року Другою Дніпровською державною нотаріальною конторою недійсним (а.с.1-4).
Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Друга дніпровська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним - відмовлено (а.с.178-179).
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду.
Зазначає, що судом першої інстанції було неповно та неправильно встановлено деякі обставини, що мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження і оцінки наданих суду доказів (а.с.183-185).
Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.
       Судом першої інстанції встановлено, що згідно з актовим записом про смерть №5585 від 09.07.2008 року ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.100).
       Відповідно до заповіту, посвідченого 02.04.1997 року державним нотаріусом Другої ДДНК Дундук В.В., ОСОБА_3 на випадок своєї смерті заповіла все належне їй майно, де б воно не було, та з чого б воно не складалось ОСОБА_2 (а.с.106).
       Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26.02.2018 року, яке залишено без змін Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04.07.2018 року, визнано за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за заповітом на квартиру АДРЕСА_1 (а.с.64-68).
       Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16.09.2013 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про визнання права користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 відмовлено (а.с.69-70).
       Окрім того, судом встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13.07.2017 року, яке залишено без змін постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26.12.2017 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи - Дніпропетровська міська рада, Друга дніпропетровська державна нотаріальна контора, Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, про усунення від права на спадкування - відмовлено.
       Таким чином, квартира АДРЕСА_1 неодноразово була предметом судового розгляду.
       Відповідно до відповіді № 6/12-566 від 07.05.2019р. амбулаторну карту (ф. 025/о) пацієнтки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на розгляд суду представити неможливо у зв`язку з тим, що архівні документи, у тому числі амбулаторні карти померлих до КЗ «ДЦПМСД № 6» не були передані. Додатково зазначено, що відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 12.04.2012 року № 578/5 «Про затвердження Переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів» медичні картки - амбулаторних хворих зберігаються строком 5 років.
       Згідно з відповіддю № 14/271, наданою КЗ «Дніпровська міська поліклініка № 1» ДМР 27.06.2019 року, ОСОБА_3 1932 року народження, не перебувала на обліку у лікаря-психіатра.
       З пояснень допитаної у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_6 вбачається, що померла ОСОБА_3 на момент складання заповіту була дієздатна та не мала ознак психічних відхилень.
       З урахуванням відсутності достатніх вихідних даних для висновку про необхідність призначення посмертної судово-психіатричної експертизи ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17.12.2019 року відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про призначення по справі судово-психіатричної експертизи.
       Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для задоволення позовних вимог, оскільки позивач звертаючись з позовними вимогами про визнання заповіту недійсним всупереч ст.81 ЦПК України не довела тих обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
       Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.
       Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
       Згідно з нормами ст. 1247 ЦК України загальними вимогами до форми заповіту є складання заповіту у письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт має бути особисто підписаний заповідачем та посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у ст.ст. 1251-1252 ЦК України.
       Судом першої інстанції встановлено, що згідно з актовим записом про смерть №5585 від 09.07.2008 року ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.100).
       Відповідно до заповіту, посвідченого 02.04.1997 року державним нотаріусом Другої ДДНК Дундук В.В., ОСОБА_3 на випадок своєї смерті заповіла все належне їй майно, де б воно не було, та з чого б воно не складалось ОСОБА_2 (а.с.106).
       Згідно з статтею 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).
       Відповідно до частин першої, другої статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
       Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту).
       Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених нормами ЦК України.
       Статтею 16 ЦК України передбачено, що визнання правочину недійсним є одним з визначених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 цього Кодексу.
       Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановленні частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
       Відповідно до частин першої-третьої, п`ятої та шостої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
       Нікчемний правочин є недійсним через його невідповідність вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.
       Таким чином на заповіт, як і на будь-який інший правочин, поширюються загальні вимоги щодо їх дійсності, додержання яких є необхідною умовою його чинності.
       В п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7 зазначено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу (стаття 145 ЦПК).
       Звертаючись до суду з позовом про визнання заповіту недійсним, позивач посилається на те, що померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 на момент складання заповіту не розуміла значення своїх дій, оскільки була у стані тимчасового психічного розладу, викликаного смертю сина, страждала низкою захворювань, в т.ч. кардіосклерозом, постійно перебувала у пригніченому стані.
       Згідно з ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
       Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Однак, в супереч вимогам законодавства, позивач не довела тих обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
       Колегія суддів погоджується з обґрунтованими висновками суду щодо відсутності підстав для задоволення позову, вважає, що справа розглянута всебічно, встановлені правовідносини, що склалися між сторонами, яким надана вірна правова оцінка, досліджені наявні докази, висновки суду першої інстанції обґрунтовані чинними нормами матеріального права.
       В апеляційній скарзі апелянтом не наведено жодного порушення норм матеріального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неповне їх з`ясування та інше.
       Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права. 
       Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374, частини 1 статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.
       Що стосується судових витрат понесених апелянтом, то колегія суддів їх не переглядає, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А :
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
       Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2019 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.
Судді: