ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
29 вересня 2020 року           справа №360/5288/19 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сіваченка І.В., суддів: Геращенка І.В.., Ястребової Л.В., секретар судового засідання Антонюк А.А., за участі представника позивача Буньо Д.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника позивача Буньо Дмитра Григорійовича на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2020 року (повне судове рішення складено 04 серпня 2020 року в м. Сєвєродонецьку) у справі № 360/5288/19 (суддя в І інстанції Свергун І.О.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Луганській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

                                                           УСТАНОВИВ:

В грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Луганській області, в якому позивач просив суд визнати бездіяльність Головного управління Національної поліції в Луганській області щодо нерозгляду заяви ОСОБА_1 від 25.10.2019 про видалення з інформаційних баз Міністерства внутрішніх справ та обліків ІП «Розшук» ІІПС ОВС інформацію про розшук громадянина України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як особи, яка переховується від органів досудового розслідування за кримінальним провадженням № 12012030020000509 від 13.12.2012, протиправною; зобов`язати Головне управління Національної поліції в Луганській області видалити з інформаційних баз Міністерства внутрішніх справ та обліків ІП «Розшук» ІІПС ОВС інформацію про розшук громадянина України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як особи, яка переховується від органів досудового розслідування за кримінальним провадженням № 12012030020000509 від 13.12.2012.
В обґрунтування вимог позивач зазначив, що в листопаді 2018 року йому стало відомо, що в інформаційних базах МВС України є інформація про розшук його як особи, яка переховується від органів розслідування за кримінальним провадженням № 12012030020000509 Артемівського РВ ЛМУ ГУМВС України в Луганській області (на цей час тимчасово окупована територія).
Однак, як зазначає позивач, жодного кримінального правопорушення він не вчиняв, і на його клопотання надати документальні підтвердження такого факту відповідач нічим це не підтверджує.
Намагаючись з`ясувати підстави внесення його до розшукових баз даних, у серпні 2019 року позивач подав клопотання до СВ Білокуракинського ВП ГУНП в Луганській області, якому передано територіальну підслідність справ Артемівського РВ ЛМУ ГУМВС України в Луганській області, про ознайомлення його з заявою, відносно якої порушено кримінальне провадження, або з самою кримінальною справою, але на його клопотання надійшла відповідь про відсутність відносно нього будь-яких матеріалів кримінального провадження.
У серпні 2019 року позивач звернувся з аналогічним клопотанням до Старобільської місцевої прокуратури Луганської області для ознайомлення його з заявою, відносно якої порушено кримінальне провадження, або з самою кримінальною справою, але на його клопотання надійшла відповідь про відсутність відносно нього будь-яких матеріалів кримінального провадження.
25.10.2019 позивач подав до Сєвєродонецького відділу поліції ГУНП в Луганській області заяву про виключення його з розшукових баз даних у зв`язку з відсутністю будь-яких матеріалів кримінального провадження відносно нього, але 23.11.2019 йому було надано відповідь, що зняття ОСОБА_1 з розшуку неможливо у зв`язку з відсутністю кримінальної справи.
Тобто, на цей час відносно позивача внесено до розшукових баз даних відомості про його розшук як особи, що переховується від органів досудового розслідування за кримінальним провадженням № 12012030020000509, але самого кримінального провадження відносно нього фактично не існує.
У зв`язку з тим, що на цей час інформація щодо позивача перебуває у розшукових базах за матеріалами кримінального провадження, якого немає, то позивач вважає, що порушуються його права, визначені українським та міжнародним законодавством.

Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 18.12.2019 відмовлено у відкритті провадження у зв`язку з тим, що подібна справа не підлягає розгляду в судах.
Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 24.02.2020 ухвалу Луганського окружного адміністративного суду від 18.12.2019 скасовано, а справу направлено до Луганського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2020 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з таким судовим рішенням, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. 
В обґрунтування апеляційної скарги наведено практично ті самі доводи, якими вмотивовано позовну заяву.
У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позові. Представник відповідача до апеляційного суду не прибув.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, з наступних підстав.

Спершу апеляційним судом дається оцінка доводам апеляційної скарги щодо безпідставної відмови у задоволенні заяви про відвід судді.
Так, 30.03.2020 від представника позивача Буньо Д.Г. до суду надійшла заява про відвід судді.
Ухвалою суду від 31.03.2020 у задоволенні заяви Буньо Д.Г. в інтересах ОСОБА_1 про відвід судді Свергун І.О. відмовлено.
30.04.2020 від представника позивача Буньо Д.Г. до суду вдруге надійшла заява про відвід судді.
Ухвалою суду від 30.04.2020 у задоволенні заяви Буньо Д.Г. в інтересах ОСОБА_1 про відвід судді Свергун І.О. відмовлено.
Обґрунтовуючи заяву про відвід, представник позивача посилався на скасування апеляційним судом ухвали про відмову у відкритті провадження, а також на пункт 4 частини 1 статті 36 КАС України (за наявності інших обставин, які викликають сумнів у неупередженості або об`єктивності судді).
Як свідчать матеріали справи, суддя Свергун І.О. не розглядала цю справу по суті спору, не приймала рішення чи ухвали про закриття провадження в цій адміністративній справі, а зазначена справа не направлялася на новий розгляд після скасування попередніх рішення, постанови або ухвали про закриття провадження в адміністративній справі в порядку, визначеному КАС України (після касаційного розгляду цієї справи ст.353 КАС України).
Отже, підстави для відводу судді Свергун І.О., визначені частиною 1 статті 37 КАС України, відсутні. Вказана обставина також не може бути визнана такою, викликає сумнів у неупередженості або об`єктивності судді.
Водночас, варто зазначити, що згідно з частиною 4 статті 39 КАС України заявника не звільнено від обов`язку надання інших доказів упередженості судді для цілей відводу у разі заявлення його з підстав, визначених в пункті 4 частини 1 статті 36 цього Кодексу.
Аргументи апелянта щодо наявності в нього обґрунтованих сумнівів, що суддя належним чином і в повному обсязі, з урахуванням усіх обставин у справі розгляне дану позовну заяву, мотивовані лише тим фактом, що суддя прийняла ухвалу про відмову у відкритті провадження в справі.
Однак, зазначена обставина, як вказувалось вище, не свідчить про наявність підстав для відводу судді Свергун І.О., визначених в пункті 4 частини 1 статті 36 КАС України.
Відтак, у даному випадку апеляційний суд доходить висновку, що заявником не доведено наявності обставин, які викликають сумнів у неупередженості або об`єктивності судді Свергун І.О., або свідчать про існування інших визначених ст. 37 КАС України підстав для її відводу.

Щодо суті спору судами першої та апеляційної інстанції встановлено наступне.
Згідно з витягом від 13.05.2020 з Єдиного реєстру досудових розслідувань, номер кримінального провадження 12012030020000509, 13.12.2012 до Реєстру внесено відомості про кримінальне правопорушення за ст. 190 ч. 3 КК України, особа, якій повідомлено підозру, наслідки розслідування щодо особи та відомості про здійснення спеціального досудового розслідування щодо неї: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; орган досудового розслідування - Артемівський районний відділ Луганського МУ ГУМВС України в Луганській області (арк. спр. 166).
Відповідно до витягу з ІП «Розшук» ІІПС ОВС щодо ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , станом на 07.05.2020 позивач значиться у розшуку як особа, яка переховується від органів досудового розслідування, за кримінальним провадженням 12012030020000509 (арк. спр. 165).
29.10.2019 адвокат Буньо Д.Г. в інтересах ОСОБА_1 звернувся до Сєвєродонецького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Луганській області, Білокуракинського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Луганській області з заявою від 25.10.2019, в якій просив виключити з усіх розшукових баз даних МВС ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як особу, яка розшукується у кримінальному провадженні № 12012030020000509 від 13.12.2012 за ч. 3 ст. 190 КК України (арк. спр. 125-127).
Листом від 08.11.2019 № 13866/111/18-2019 слідче управління Головного управління Національної поліції в Луганській області повідомило представника позивача адвоката Буньо Д.Г. про те, що за даними Єдиного реєстру досудових розслідувань слідчим відділом Артемівського РВ Луганського МУ ГУМВС України в Луганській області здійснювалося досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12012030020000509 від 13.12.2012 відносно ОСОБА_1 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України. Зазначене кримінальне провадження, в якому ОСОБА_1 оголошений у розшук, залишилось в Артемівському РВ Луганського МУ ГУМВС України в Луганській області. Інші відомості про рух зазначеного кримінального провадження відсутні. Місто Луганськ входить до списку населених пунктів, на території яких органи державної влади України не здійснюють свої повноваження, тому доступ до матеріалів кримінального провадження № 12012030020000509 від 13.12.2012 та оперативно-розшукової справи відсутній, у зв`язку з чим відсутня можливість перевірити законність прийнятого у кримінальному провадженні рішення (арк. спр. 128).
Вирішуючи спір по суті, суд керується таким.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначено Законом України від 02.07.2015 № 580-VIII «Про Національну поліцію» (далі - Закон № 580-VIII).
Відповідно до статті 1 Закону № 580-VIII Національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.
Частиною першою статті 8 Закону № 580-VIII визначено, що поліція діє виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Повноваження поліції у сфері інформаційно-аналітичного забезпечення та формування інформаційних ресурсів передбачено статтями 25, 26 Закону № 580-VIII.
Пунктом 1 частини другої статті 25 цього Закону передбачено, що поліція в рамках інформаційно-аналітичної діяльності формує бази (банки) даних, що входять до єдиної інформаційної системи МВС.
Пунктом 3 частини першої статті 26 Закону № 580-VIII визначено, що поліція наповнює та підтримує в актуальному стані бази (банки) даних, що входять до єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України, стосовно розшуку підозрюваних, обвинувачених (підсудних) осіб, які ухиляються від відбування покарання або вироку суду.
Частиною першою статті 27 Закону № 580-VIII встановлено, що поліція має безпосередній оперативний доступ до інформації та інформаційних ресурсів інших органів державної влади за обов`язковим дотриманням Закону України «Про захист персональних даних».
Відповідно до частин першої та другої статті 28 Закону № 580-VIII поліція вживає всіх заходів для недопущення будь-яких порушень прав і свобод людини, пов`язаних з обробкою інформації. Поліцейські несуть персональну дисциплінарну, адміністративну та кримінальну відповідальність за вчинені ними діяння, що призвели до порушень прав і свобод людини, пов`язаних з обробкою інформації.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про інформацію» від 02.10.1992 № 2657-XII, інформація - будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.
Серед основних принципів інформаційних відносин статтею 2 цього Закону закріплено правомірність одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації.
Згідно зі статтею 1 Закону України від 1 червня 2010 року № 2297-VI «Про захист персональних даних» (далі - Закон № 2297-VI), цей Закон регулює правові відносини, пов`язані із захистом і обробкою персональних даних, і спрямований на захист основоположних прав і свобод людини і громадянина, зокрема права на невтручання в особисте життя, у зв`язку з обробкою персональних даних.
Цей Закон поширює свою дію на діяльність з обробки персональних даних, яка здійснюється повністю або частково із застосуванням автоматизованих засобів, а також на обробку персональних даних, що містяться у картотеці чи призначені до внесення до картотеки, із застосуванням неавтоматизованих засобів.
Відповідно до статті 5 цього ж Закону об`єктами захисту є персональні дані.
Мета обробки персональних даних має бути сформульована в законах, інших нормативно-правових актах, положеннях, установчих чи інших документах, які регулюють діяльність володільця персональних даних, та відповідати законодавству про захист персональних даних (частина перша статті 6 Закону № 2297-VI).
Персональні дані мають бути точними, достовірними та оновлюватися в міру потреби, визначеної метою їх обробки (частина друга статті 6 Закону № 2297-VI).
Згідно з частиною першою статті 12 Закону № 2297-VI збирання персональних даних є складовою процесу їх обробки, що передбачає дії з підбору чи впорядкування відомостей про фізичну особу.
Відповідно до пункту 6 частини другої статті 8 вказаного Закону суб`єкт персональних даних має право пред`являти вмотивовану вимогу щодо зміни або знищення своїх персональних даних будь-яким володільцем та розпорядником персональних даних, якщо ці дані обробляються незаконно чи є недостовірними.
Відповідно до п. 1.3 Положення про Інтегровану інформаційно-пошукову систему органів внутрішніх справ України, затвердженого наказом МВС України від 12.10.2009 року № 436 (далі - Положення № 436), Інтегрована інформаційно-пошукова система органів внутрішніх справ України (далі - ІІПС) - це сукупність організаційно-розпорядчих заходів, програмно-технічних та інформаційно-телекомунікаційних засобів, що забезпечують формування та ведення довідково-інформаційних, оперативно-розшукових обліків, авторизований доступ до інформаційних ресурсів ІІПС.
Метою створення ІІПС є об`єднання існуючих в органах та підрозділах внутрішніх справ України (далі - ОВС) інформаційних ресурсів в єдиний інформаційно-аналітичний комплекс із використанням сучасних інформаційних технологій, комп`ютерного та телекомунікаційного обладнання для підтримки оперативно-службової діяльності органів і підрозділів внутрішніх справ, суттєвого зміцнення їх спроможності протидії та профілактики злочинності (пункт 2.1 Положення № 436).
Відповідно до абз. 3 п. 3.1 Положення № 436 інформаційними ресурсами (об`єктами обліку) ІІПС є об`єктивно поєднаний набір відомостей, що безпосередньо стосується осіб, кримінальних та адміністративних правопорушень, а також інших подій, який накопичується в процесі службової діяльності ОВС в обсязі, структурі й порядку, що визначаються завданнями, покладеними на ОВС, відповідно до чинного законодавства. До складу інформаційних ресурсів належать відомості щодо, зокрема, осіб, які переховуються від органів досудового розслідування, слідчого судді, суду або ухиляються від відбування кримінального покарання, пропали безвісти, та в інших випадках, передбачених законами України.
Джерелами формування інформаційних ресурсів ІІПС згідно з пунктом 3.2 Положення № 436 є, зокрема, зареєстровані в ОВС заяви і повідомлення про кримінальні та адміністративні правопорушення, кримінальні провадження.
Інформація, що обробляється в ІІПС, є власністю держави і підлягає захисту відповідно до чинного законодавства (пункт 3.3 Положення № 436).
Пунктом 4.2 Положення № 436 визначено, що держателем (власником) ІІПС є Міністерство внутрішніх справ України.
Згідно з пунктом 4.3 Положення № 436 розпорядником ІІПС є Департамент інформаційно-аналітичного забезпечення МВС.
Повноваження розпорядника ІІПС на регіональному рівні надаються управлінням (відділам) інформаційно-аналітичного забезпечення ГУМВС, УМВС.
Пунктом 7.2 Положення № 436 передбачено, що МВС забезпечує використання інформації, що зберігається в інформаційних підсистемах ІІПС, виключно зі службовою метою згідно з чинним законодавством.
На підставі досліджених доказів суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необґрунтованість та безпідставність посилань та доводів позивача про те, що відомості про його розшук внесено до ІП «Розшук» ІІПС ОВС в неіснуючому кримінальному провадженні. Як установлено судом та підтверджується матеріалами справи, до ЄРДР 13.12.2012 внесено відомості про кримінальне правопорушення за ст. 190 ч. 3 КК України щодо ОСОБА_1 , кримінальне провадження № 12012030020000509.
Як вже зазначено судом, відповідно до пункту 6 частини другої статті 8 вказаного Закону суб`єкт персональних даних має право пред`являти вмотивовану вимогу щодо зміни або знищення своїх персональних даних будь-яким володільцем та розпорядником персональних даних, якщо ці дані обробляються незаконно чи є недостовірними.
Позивачем не доведено, що персональні дані щодо нього, які містяться в персонально-довідковому обліку єдиної інформаційної системи МВС України, обробляються незаконно або є недостовірними.
Судом установлено, що матеріали справи не містять відповідних офіційних документів, які б доводили, що інформація, яка обробляється стосовно позивача в персонально-довідковому обліку, є неповною та неточною, а позивачем суду не надано відповідних доказів в підтвердження чи спростування протилежного.
Використання поліцією відображених у єдиній інформаційній системі МВС відомостей, як і інша діяльність цього органу відповідно до положень Закону України «Про Національну поліцію» може здійснюватися виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Законом № 580-VIII передбачено повноваження поліції щодо формування, наповнення та підтримання в актуальному стані баз даних єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України стосовно зареєстрованих кримінальних правопорушень, результатів їх розгляду у судах, а також обвинувачених, обвинувальний акт щодо яких направлено до суду.
Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що діяльність уповноважених службових осіб поліції, як і інших правоохоронних органів, щодо інформаційного наповнення єдиної інформаційної системи МВС полягає в офіційному фіксуванні здійснених у кримінальному провадженні процесуальних дій та прийнятих процесуальних рішень і є похідною від них. Внесення відповідно до закону відомостей до інформаційних баз саме по собі не впливає на юридичне становище особи, не змінює характеру й обсягу її прав та обов`язків та існуючого стану правовідносин.
Крім того, відповідно до статті 5 КАС України судовому захисту підлягає саме порушене право особи.
Позивачем у позовній заяві не зазначено, в чому полягає порушення його прав, свобод чи законних інтересів внаслідок перебування інформації щодо нього в ІП «Розшук» ІІПС ОВС. Такого порушення прав, свобод чи законних інтересів позивача не встановлено й під час судового розгляду справи.
Пояснення представника позивача про те, що внаслідок перебування в розшуку позивач не може отримати закордонний паспорт, а також не може вільно пересуватися, апеляційний суд до уваги не бере, оскільки вказані доводи не підтверджуються жодними належними та допустимими доказами.
Таким чином, позовні вимоги про зобов`язання відповідача видалити з інформаційних баз Міністерства внутрішніх справ та обліків ІП «Розшук» ІІПС ОВС інформацію про розшук позивача, як особи, яка переховується від органів досудового розслідування за кримінальним провадженням № 12012030020000509 від 13.12.2012, не підлягають задоволенню.

Щодо позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльності Головного управління Національної поліції в Луганській області щодо нерозгляду заяви ОСОБА_1 від 25.10.2019 про видалення з інформаційних баз Міністерства внутрішніх справ та обліків ІП «Розшук» ІІПС ОВС інформацію про розшук громадянина України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як особи, яка переховується від органів досудового розслідування за кримінальним провадженням № 12012030020000509 від 13.12.2012 протиправною, суд зазначає таке.
Як установлено судом та підтверджується матеріалами справи, позивач звернувся із заявою про зняття з розшуку від 25.10.2019 до Сєвєродонецького ВП ГУНП в Луганській області та Білокуракинського ВП ГУНП в Луганській області. Тобто, позивач із відповідною заявою про зняття з розшуку, а тим більше про видалення інформації з інформаційних баз МВС та обліків ІП «Розшук» ІІПС ОВС до Головного управління Національної поліції в Луганській області не звертався.
Вказану заяву було розглянуто слідчим управлінням Головного управління Національної поліції в Луганській області у строк, визначений законом, та листом від 08.11.2019 № 13866/111/18-2019 надано відповідь.
За таких обставин вказана вимога також не належить до задоволення.
Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною другою цієї статті передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідач в ході судового розгляду справи довів правомірність своїх дій, внаслідок чого суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову повністю.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до статті 139 КАС України судові витрати, понесені позивачем, у зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, йому не відшкодовуються.
Керуючись статтями 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України,-

                                                          ПОСТАНОВИВ: 

Апеляційну скаргу представника позивача Буньо Дмитра Григорійовича – залишити без задоволення.
Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2020 року у справі № 360/5288/19 – залишити без змін.
Повне судове рішення – 30 вересня 2020 року.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                                                                 І. В. Сіваченко

Судді                                                                                            І. В. Геращенко

                                                                                                                                                                                                                                                 Л. В. Ястребова