КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
  
Апеляційне провадження                                                                                                                                                                      
№ 22-ц/824/10484/2020                                                                                             
 
П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И

15 вересня 2020року                                                                   місто Київ
                                                                                             справа № 760/12447/17
                            
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:   головуючого судді: Борисової О.В.
                     суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.
                  за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою заявника ОСОБА_1 на рішення Солом`янського  районного  суду міста Києва від 27 січня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Усатової І.А., у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Управління праці та соціального захисту населення Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації про встановлення факту смерті від захворювання, одержаного під час забезпечення проведення антитерористичної операції,-
 
                                           В С Т А Н О В И В:
 
У липні 2017 року заявник ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою, в якій з урахуванням заяви про уточнення вимог просила:
встановити факт, що ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 від захворювання одержаного під час забезпечення проведення антитерористичної операції, перебуваючи безпосередньо в районах та у період її проведення в селі Урзуф, Мангушського району Донецької області.
В мотивування вимог посилалася на те, що її чоловік ОСОБА_2 брав участь у антитерористичній операції з 18 березня 2015 року по 22 січня 2016 року в місті Маріуполь Донецької області, в якості охоронця другого відділення другої комендантської роти комендантського взводу окремого загону спеціального призначення АЗОВ військової частини 3057 східно-оперативного територіального об`єднання НГУ.
Вказувала, що з 18 березня 2015 року її чоловік ОСОБА_2 добровільно брав участь у бойових діях в зоні проведення антитерористичній операції на різних посадах.
Зазначала, що при виконанні бойових завдань психоемоційне напруження її чоловіка в період перебування в зоні бойових дій стало причиною ендогенного фактору ризику, як наслідок формування вираженої серцевої недостатності, що характеризується порушенням насосної функції серця, формуванню застою у колах кровообігу та внаслідок цього, смерті.
Вказувала, що 23 січня 2016 року в селі Урзуф, Мангушського району Донецької області в місті тимчасової дислокації ОЗСП «Азов» її чоловік помер від захворювання одержаного під час забезпечення проведення антитерористичної операції.
Посилалась на те, що для отримання статусу особи, на яку поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» вона звернулася до Управління праці та соціального захисту населення Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, однак Управління відмовило їй у наданні цього статусу.
Рішенням Солом’янського районного суду міста Києва від 27 січня 2020 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 .
Не погоджуючись з рішеннями суду першої інстанції, заявник ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити заяву.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалась на те, що з 18 березня 2015 року її чоловік ОСОБА_2 брав участь у бойових діях в зоні проведення антитерористичній операції у складі НГУ, як вільнонаймана особа.
Вказувала, що факт перебування її чоловіка на території антитерористичної операції та здійснення робіт, пов`язаних з виконанням  бойових завдань, спільно з бійцями НГУ підтверджується наказом керівника антитерористичного угрупування в секторі М від 02 квітня 2015 року №920
Зазначала, що згідно рішення комісії Головного управління Національної гвардії України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій від 24 грудня 2015 року №86/НГ/36, ОСОБА_2 надано статус учасника бойових дій.
Вказувала, що згідно довідки №6605 від 19 травня 2017 року військової частини НОМЕР_1 НГУ ОСОБА_2 в період з 18 березня 2015 року по 22 червня 2016 року брав участь у антитерористичній операції в районі проведення антитерористичної операції ОТУ «М» в місті Маріуполь Донецької області.
Посилалась на те, що встановлення факту смерті ОСОБА_2 від захворювання одержаного під час забезпечення проведення антитерористичної операції необхідне їй для отримання статусу члена сім`ї загиблого, на який поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Вказувала, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні зазначив, що вона відмовилась від проведення судово-медичної експертизи, що не відповідає матеріалам справи.
Заявник та її представник усудовому засіданні апеляційного суду підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.
Представник заінтересованої особи у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений. Направив на адресу апеляційного суду пояснення на апеляційну скаргу, в яких просив розглядати справу у відсутність представника Управління праці та соціального захисту населення Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації.
Колегія суддів вважає заможливе розглядати справу у відсутність заінтересованої особи на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення  заявника та її представника, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для її задоволення.
Разом з тим, суд першої інстанції відкриваючи провадження у даній справі та розглядаючи справу, не звернув уваги на те, що вимоги, заявлені ОСОБА_1 не можуть бути розглянуті в порядку цивільного судочинства, а тому дійшов до висновку про відмову у задоволенні заяви з порушенням норм процесуального права, з огляду на наступне.
За правилами  ч.4 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Як вбачається з матеріалів справи, з 07 січня 1988 року заявник ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . 
Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії України від 18 березня 2015 року ОСОБА_2 був прийнятий на постійну роботу охоронцем 2 відділення 2 комендатського взводу комендатської роти окремого загіну спеціального призначення «Азов».
У п.21 витягу із наказу Керівника сектору «М» (по стройовій частині) від 02 квітня 2015 року зазначено, що вважати таким, що 18 березня 2015 року прибув до складу сил та засобів, які залучаються та беруть безпосередньо участь в Антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей в секторі «М», забезпеченні її проведення, з метою виконання службових завдань робітник ОСОБА_2 .
Згідно рішення комісії Головного управління Національної гвардії України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій від 24 грудня 2015 року №86/НГ/36 ОСОБА_2 надано статус учасника бойових дій.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії України від 25 січня 2016 року ОСОБА_2 був звільнений з роботи у зв`язку зі смертю.
Згідно довідки №6605 від 19 травня 2017 року військової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії України ОСОБА_2 в період з 18 березня 2015 року по 22 січня 2016 року брав участь у АТО, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення АТО ОТУ «М» м. Маріуполь Донецької області.
29 травня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Управління праці та соціального захисту населення Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації з заявою, в якій просила встановити їй статус члена сім’ї загиблого як дружині померлого учасника антитерористичної операції.
Листом від 07 червня 2017 року №260-260/Д-170-218 Управління праці та соціального захисту населення Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації відмовило ОСОБА_1 у встановленні статусу та видачі посвідчення «члена сім’ї загиблого».
Звертаючись до суду з даною заявою ОСОБА_1 просила встановити факт, що ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 від захворювання одержаного під час забезпечення проведення антитерористичної операції, перебуваючи безпосередньо в районах та у період її проведення в селі Урзуф, Мангушського району Донецької області з метою набуття в подальшому статусу члена сім`ї загиблого для отримання соціальних прав та гарантій, передбачених Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
Стаття 55 Конституції України закріплює право кожної особи на судовий захист. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді.
Згідно з ст.4 ЦПК України  кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Порядок розгляду в окремому провадженні справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, визначений главами 1 та 6 розділу IV ЦПК України.
Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Визначений у частині першій статті 315 ЦПК України перелік фактів, які можуть встановлюватися судом, не є вичерпним, оскільки згідно з частиною другою зазначеної статті в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення такого факту не пов’язується з подальшим вирішенням спору про право.
Відповідно до пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (у редакції, яка діяла на час звернення заявника з заявою до заінтересованої особи) чинність цього Закону поширюється, зокрема на: сім`ї військовослужбовців (резервістів, військовозобов`язаних) та працівників Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, військовослужбовців військових прокуратур, осіб рядового та начальницького складу підрозділів оперативного забезпечення зон проведення антитерористичної операції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, поліцейських, осіб рядового, начальницького складу, військовослужбовців, працівників Міністерства внутрішніх справ України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Державної пенітенціарної служби України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, та загинули (пропали безвісти), померли внаслідок поранення, контузії або каліцтва, одержаних під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, а також сім`ї працівників підприємств, установ, організацій, які залучалися до забезпечення проведення антитерористичної операції та загинули (пропали безвісти), померли внаслідок поранення, контузії або каліцтва, одержаних під час забезпечення проведення антитерористичної операції безпосередньо в районах та у період її проведення.
До членів сімей загиблих (тих, які пропали безвісти) військовослужбовців, партизанів та інших осіб, зазначених у цій статті, належать:  утриманці загиблого або того, хто пропав безвісти, яким у зв`язку з цим виплачується пенсія;  батьки;  один з подружжя, який не одружився вдруге, незалежно від того, виплачується йому пенсія чи ні;  діти, які не мають (і не мали) своїх сімей; діти, які мають свої сім`ї, але стали інвалідами до досягнення повноліття;  діти, обоє з батьків яких загинули або пропали безвісти.
Постановою Кабінету Міністрів України від 23 вересня 2015 року №740 затверджено Порядок надання статусу особи, на яку поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», деяким категоріям осіб.
Відповідно до абзацу 4 пункту 2 вказаного Порядку (у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) статус особи, на яку поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», згідно з цим Порядком надається: сім`ям військовослужбовців (резервістів, військовозобов`язаних) і працівників Збройних Сил, Національної гвардії, СБУ, Служби зовнішньої розвідки, Держприкордонслужби, Держспецтрансслужби, військовослужбовців військових прокуратур, осіб рядового та начальницького складу підрозділів оперативного забезпечення зон проведення антитерористичної операції ДФС, поліцейських, осіб рядового, начальницького складу, військовослужбовців, працівників МВС, Управління державної охорони, Держспецзв`язку, ДСНС, Державної кримінально-виконавчої служби, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які захищали незалежність, суверенітет і територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, та загинули (пропали безвісти), померли внаслідок поранення, контузії або каліцтва, одержаних під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення.
Пунктом 3 Порядку визначено, що до членів сімей загиблих, померлих (тих, що пропали безвісти) осіб, зазначених у пункті 2 цього Порядку, належать: утриманці загиблого або того, хто пропав безвісти, яким у зв`язку з цим виплачується пенсія;  батьки;  один з подружжя, який не одружився вдруге, незалежно від того, виплачується йому пенсія чи ні;  діти, які не мають (і не мали) своїх сімей;  діти, які мають свої сім`ї, але стали інвалідами до досягнення повноліття;  діти, обоє з батьків яких загинули або пропали безвісти.
У пункті 4 вищезазначеного Порядку визначено підстави для надання статусу особи, на яку поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Відповідно до пункту 5 Порядку для встановлення статусу особи, на яку поширюється чинність Закону, членам сімей загиблих, померлих (тих, що пропали безвісти) осіб, зазначених у пункті 2 цього Порядку, необхідно подати структурному підрозділу місцевої держадміністрації з питань соціального захисту населення заяву і документи, передбачені пунктом 4 цього Порядку.
Згідно з пунктом 6 Порядку рішення про встановлення статусу особи, на яку поширюється чинність Закону, приймається структурними підрозділами місцевих держадміністрацій з питань соціального захисту населення за зареєстрованим місцем проживання у місячний строк з дати подання документів.
Відсутність документів, визначених пунктом 4 цього Порядку, та їх недостовірність є підставою для відмови в наданні статусу особи, на яку поширюється чинність Закону.
Рішення структурного підрозділу місцевої держадміністрації з питань соціального захисту населення може бути оскаржене в судовому порядку.
Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів належності до осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, до ветеранів чи інвалідів війни, фактів проходження військової служби, перебування на фронті, у партизанських загонах, одержання поранень і контузій при виконанні обов`язків військової служби, про встановлення причин і ступеня втрати працездатності, групи інвалідності та часу її настання, а також фактів закінчення учбового закладу і одержання відповідної освіти, одержання урядових винагород. Відмова відповідного органу в установленні такого факту може бути оскаржена заінтересованою особою до суду. Зазначене свідчить, що у даному випадку захист своїх прав, у разі їх порушення, заявник має здійснювати в порядку адміністративного судочинства шляхом оскарження дій чи бездіяльності відповідного органу.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що законодавством передбачено спеціальний порядок встановлення статусу особи, на яку поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а відтак у окремому провадженні не може бути встановлений юридичний факт смерті від захворювання одержаного під час забезпечення проведення антитерористичної операції, який вподальшому надасть можливістьзаявнику отримати статус члена сім`ї загиблого, на який поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
У випадку якщо заінтересована особа отримала від заявника документи, які підтверджують факт його належності до члена сім`ї загиблого, на який поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», проте надала відмову, яку заявник, маючи документальні підтвердження зазначеного факту, вважає безпідставною, він може оскаржити такі дії заінтересованої особи до адміністративного суду, до повноважень якого належить, зокрема, перевірка законності й обґрунтованості відмови заінтересованої особи та оцінка наданих їй заявником документів як доказів його належності до члена сім`ї загиблого, на який поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що зазначений спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а повинен вирішуватися за правилами адміністративного судочинства шляхом оскарження дій чи бездіяльності відповідного органу.
Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі №682/1765/18.
Частиною 1 ст.377 ЦПК України визначено,  що судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, визначених статтями 255 та 257 цього Кодексу.
Згідно з п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції необхідно скасувати, а провадження у справі закрити.
Також відповідно до вимог ч.1 ст.256 ЦПК України апеляційний суд повідомляє  ОСОБА_1 ,  що розгляд її  вимог до Управління праці та соціального захисту населення Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації віднесено до юрисдикції адміністративного суду та одночасно роз`яснює, що заявник має право протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови звернутися до Київського апеляційного суду з заявою про направлення справи до відповідного суду адміністративної юрисдикції.
Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 377, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу заявника ОСОБА_1 - задовольнити частково.
 
Рішення Солом`янського  районного  суду міста Києва від 27 січня 2020 року - скасувати.
 
Провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Управління праці та соціального захисту населення Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації про встановлення факту смерті від захворювання, одержаного під час забезпечення проведення антитерористичної операції - закрити.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.
 
Повний текст постанови складено 18 вересня 2020 року.
 
Головуючий:
 
Судді: