У Х В А Л А 
22 липня 2020 року
м. Київ
справа № 578/262/20
провадження № 61-10419ск 20 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Сімоненко В. М. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Петрова Є. В.,
вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Краснопільського районного суду Сумської області від 04 травня 2020 року та постанову Сумського апеляційного суду від 16 червня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» в особі представника за довіреністю Кіріченко Віталія Михайловича до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, 
В С Т А Н О В И В :
27 лютого 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 60128,54 грн.
Позов мотивований тим, що 12 листопада 2011 року між банком та відповідачем укладено кредитний договір б/н, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 8000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
У зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 зобов`язання за кредитним договором, станом на 20 січня 2020 року виникла заборгованість у розмірі 60128,54 грн, з яких: 35325,20 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 9360,84 грн - заборгованість за простроченими відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно із ст. 625 ЦК України, 12103,84 грн - пеня, а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн - штраф (фіксована частина), 2839,45 грн - штраф (процентна складова), яку банк просив стягнути на свою користь.
Рішенням Краснопільського районного суду Сумської області від 04 травня 2020 року у задоволенні позову відмовлено. 
Відмовляючи позивачу у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив                    з того, що до правовідносин між сторонами не можливо застосувати правила ч. 1 ст. 634 ЦК України про укладення договору приєднання, оскільки при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в порушення ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не було дотримано вимог про повідомлення споживача про умови кредитування, не узгоджено саме тих умов, які банк вважав узгодженими, чим на відповідача покладено невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. 
Постановою Сумського апеляційного суду від 16 червня 2020 року Апеляційну скаргу АТ КБ «ПриваБанк» задоволено частково, рішення Краснопільського районного суду Сумської області від 04 травня 2020 року скасовано в частині відмови у задоволенні позову про стягнення заборгованості за тілом кредиту та прийнято в цій частині постанову.
Позов АТ КБ «ПриваБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 12 листопада 2010 року задовольнити частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк»  3 332  грн 01 коп. заборгованості за кредитним договором б/н від 12 листопада 2010 року.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Стягнуто ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 116,45 грн компенсації судового збору за подання позову та 174,67 грн компенсації судового збору за апеляційний перегляд справи.
Апеляційний суд врахувавши правову позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17                          (провадження №14-131цс19) вважав, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку банку повернуті не в повному обсязі, права позивача підлягають захисту шляхом стягнення з відповідача на користь банку отриманих, але не повернутих кредитних коштів, у даному випадку заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі 3 332 грн 01 коп (24478 грн 12  коп - 21146 грн 11 коп), а не у розмірі 35 325 грн 20 коп, як просив банк, оскільки в цю суму позивач включив і частину заборгованості за кредитом, нараховану до 23 червня 2016 року, яка була сплачена відповідачем.
15 липня 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга                            АТ КБ «ПриватБанк» на рішення Краснопільського районного суду Сумської області від 04 травня 2020 року та постанову Сумського апеляційного суду від 16 червня 2020 року, в якій просило скасувати ці судове рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.
Верховний Суд, вивчивши подану касаційну скаргу та додані до неї документи, оскаржувані судові рішення, зробив висновок, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.
Згідно зі статтею 129 Конституції України та статей 2, 17 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є забезпечення апеляційного перегляду справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України встановлено, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Пунктом першим частини шостої статті 19 ЦПК України передбачено, що для цілей цього Кодексу малозначними справами є, зокрема, справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).  
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» встановлено, що з 01 січня 2020 року прожитковий мінімум на одну працездатну особу становить 2 102,00 грн.
Ціна позову у даній справі становить 60 128, 54 грн, яка станом на 01 січня                                  2020 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102,00 грн х 100 = 210 200,00 грн).
Отже, зазначена справа є малозначною у силу вимог закону.
Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.
При цьому Верховним Судом також перевірено, чи мають місце обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, та зазначених обставин не встановлено.
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 37).
При цьому застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris (ціна позову) для подання скарг до верховного суду є правомірною та обгрунтованою вимогою, враховуючи саму суть повноважень верховного суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості («Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 36).
З урахуванням наведеного, оскільки скаржник подав касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
У Х В А Л И В :
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Краснопільського районного суду Сумської області від 04 травня 2020 року та постанову Сумського апеляційного суду від 16 червня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» в особі представника за довіреністю Кіріченко Віталія Михайловича до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                        В. М. Сімоненко
    
                                                                                                         С. Ю. Мартєв
              
                                                                                                         Є. В. Петров