Ухвала        
 
24 червня 2020 року
м. Київ
 
справа № 175/4366/15-ц
провадження № 61-37111св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - публічне акціонерне товариство страхова компанія «Країна»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2016 року в складі судді Озерянської Ж. М. та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області                              від 27 квітня 2018 року в складі колегії суддів: Петешенкової М. Ю., Деркач Н. М., Макарова М. О., 
 
В С Т А Н О В И В:
 
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
 
У жовтні 2015 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до                      публічного акціонерного товариства страхова компанія «Країна» (далі - ПАТ СК «Країна») про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, інфляційних збитків, відсотків, пені та моральної шкоди. 
 
Позовна заява мотивована тим, що 26 серпня 2014 року на 167 км автошляху Знам`янка-Луганськ сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю автомобіля марки Renault Premium під керуванням ОСОБА_2 та аавтомобіля марки Mitsubishi Lancer. У результаті зіткнення вказаних транспортних засобів, в належний йому автомобіль марки Nissan Pathfinder, державний номерний знак НОМЕР_1 полетіло каміння, що спричинило йому механічні пошкодження: скло фарби на лакофарбових покриттях переднього бампера та капота, деформації декоративної решітки, лобове скло тріснуло в двох місцях. 
Постановою Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області                                                від 24 вересня 2014 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 Куп АП . На момент ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована в ПАТ СК «Країна». 01 вересня 2014 року він спільно із                         ОСОБА_2 повідомили страховика про настання страхового випадку. У подальшому він звернувся до філії ПАТ СК «Країна» у м. Харкові із заявою про виплату йому страхового відшкодування.
Посилаючись на те, що відповідач у встановлений законом строк не прийняв жодного рішення , страхове відшкодування йому не виплатив, просив зобов`язати ПАТ СК «Країна» прийняти рішення про виплату на його користь страхового відшкодування шкоди, спричиненої внаслідок ДТП, стягнути з відповідача на його користь страхове відшкодування у сумі 31 157,50 грн, інфляційні втрати у сумі 12 244,90 грн, 3 % річних у сумі 829 грн, пеню у сумі 13 799,78 грн та моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн. 
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області                           від 14 березня 2016 року,відмовлено у задоволенні позовних вимог.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт завдання йому матеріальної та моральної шкоди, оскільки відповідні процесуальні рішення щодо завдання шкоди відсутні, а надані позивачем та досліджені судом докази не є достатніми для висновку про доведеність позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача коштів у рахунок страхового відшкодування за пошкоджений автомобіль та моральну шкоду. 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2018 року рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області                              від 14 березня 2016 року змінено в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову. 
 
Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд вважав, що страховий випадок мав місце, а відповідальність ОСОБА_2 за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки була застрахована у ПАТ СК «Країна» та наступає без вини, тоді як страховою компанією не доведено наявність непереборної сили або вини іншого учасника ДТП, законодавчо визначені підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування позивачу відсутні. Проте, вважав, що позивач довівши факт заподіяння йому матеріальної шкоди не довів належними та допустимими доказами її розмір.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У червні 2018 року  ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. 
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій при розгляді справи не надано належної оцінки усім доказам наявним у матеріалах справи та неправильно встановлено фактичні обставини справи, що призвело до неправильного вирішення спору.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу 
 
У вересні 2018 року ПАТ СК «Країна» подало відзив на касаційну скаргу, у якому зазначило, що рішення судів є законними і обгрунтованими, підстав для їх скасування немає. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 09 серпня 2018 року було відкрито провадження за вказаною касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.
 
Отримавши матеріали цивільної справи, колегією суддів виявлено, що провадження за касаційною скаргою було відкрито на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.
 
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).
 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.
 
Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).
 
Ціна позову у даній справі становить 63031,91 грн, яка станом на 01 січня 
2018 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 762 грн x 100 = 176 200 грн).
 
Отже, зазначена справа є малозначною у силу вимог закону.
 
Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.
 
Судом касаційної інстанції досліджено та взято до уваги ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства.
 
Комітет Міністрів Ради Європи надав Рекомендацію № R (95) 5 від 7 лютого 
1995 року, у якій зазначив, що державам-членам слід вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
 
З урахуванням наведеного, відкрите Верховним Судом касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, слід закрити.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, 
пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
У Х В А Л И В:
 
Касаційне провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2016 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2018 року в справі за позовом  ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства страхової компанії «Країна» про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, інфляційних збитків, відсотків, пені та моральної шкоди закрити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявнику.
 
Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                    М. Є. Червинська
Судді:                                                                             С. Ю. Бурлаков
                                                                                      А. Ю. Зайцев
                                                                                      Є. В. Коротенко
                                                                                      В. М. Коротун