ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
07 липня 2020 року           справа №360/1056/20 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сіваченка І.В., суддів: Гаврищук Т.Г., Блохіна А.А., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2020 року (повне судове рішення складено 17 квітня 2020 року в м. Сєвєродонецьку) у справі № 360/1056/20 (суддя в І інстанції Ірметова О.В.) за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області про визнання бездіяльності протиправною, визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

                                                          УСТАНОВИВ:

В березні 2020 року представник позивача Забірко О.П. в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області (далі – Управління), в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність щодо невиплати та поновлення пенсії ОСОБА_1 відповідачем з 01.11.2015;
- визнати протиправним та скасувати рішення Управління про відмову в поновленні пенсії від 16.09.2019 № 19750/03-22;
- зобов`язати відповідача поновити виплату пенсії ОСОБА_1 .
Позов обґрунтовано тим, що позивачка є отримувачем пенсії за віком. З листопада 2015 року виплату пенсії ОСОБА_1 призупинена відповідно до пункту 4 частини 1 статті 49 Закону України від 09.07.2003 № 1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-ІV).
У зв`язку із проведенням антитерористичної операції на території Луганської області ОСОБА_1 у травні 2015 року виїхала до родичів, які мешкають у Російській Федерації, де станом на сьогоднішній день і мешкає. З урахуванням похилого віку стан здоров`я ОСОБА_1 погіршився, тому пенсіонерка особисто наразі не в змозі звернутися до Управлінні для поновлення виплати пенсії.
18 березня 2019 року ОСОБА_1 на підставі довіреності № 61АА6097135, посвідченої нотаріусом Таганрозького нотаріального округу Ростовської області Плотниковою Р.В., уповноважила ОСОБА_2 О ОСОБА_3 . отримувати належну ОСОБА_1 пенсію, з правом отримання щомісячних грошових виплат, додаткового щомісячного забезпечення.
01.11.2015 відповідачем припинено нарахування та виплату пенсії ОСОБА_1 
12.04.2019 позивач звертається до відповідача із заявою про поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 
23.04.19 листом № 174/Н-4 відповідач відмовив позивачу в розгляді заяви про поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 
16.09.2019 відповідачем прийнято рішення про відмову позивачу в поновленні пенсії ОСОБА_1 за заявою позивача від 12.04.2019.
Позивач вважає таку бездіяльність та рішення відповідача протиправними.
Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2020 року позов задоволено.
Визнано протиправним та скасовано рішення Управління №19750/03-22 від 16.09.2019 про відмову в поновленні пенсії.
Визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо не виплати ОСОБА_1 раніше призначеної пенсії за віком за період з 01.11.2015 по 31.03.2020.
Зобов`язано Управління виплатити позивачці раніше призначену пенсію за віком за період з 01.11.2015 по 31.03.2020.
Не погодившись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що 16.03.2020 Управління отримало від державної установи управління Пенсійного фонду Російської Федерації в м. Таганрозі Ростовської області запит про витребування пенсійної справи на ім`я ОСОБА_1 , у зв`язку з проживанням останньої в Російській Федерації у м. Таганрог Ростовської області.
Керуючись вищевказаними нормами права, відповідач переслав до державної установи управління Пенсійного фонду Російської Федерації в м. Таганрозі Ростовської області пенсійну справу на ім`я ОСОБА_1 . Тому Управлінням 18.03.2020 винесено розпорядження про закриття особового рахунку ОСОБА_1 №347900 та зняття її з обліку.
Враховуючи те, що ОСОБА_1 не перебуває на обліку в Управлінні, відповідач позбавлений можливості провести будь-яке нарахування та виплату пенсії позивачці.
Апеляційне провадження здійснено в порядку письмового провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, задовольнити частково, з наступних підстав.
Судами першої та апеляційної інстанції встановлено наступне.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , була громадянкою України, що підтверджується паспортом серії НОМЕР_1 , виданим 07.09.2000 Сєвєродонецьким МВ УМВС України в Луганській області (а.с. 11), та отримувала пенсію за віком, що підтверджується посвідченням №120007 (а.с. 12).
Позивач перебувала на обліку в Управлінні як отримувач пенсії за віком, що не заперечується сторонами.
16 березня 2020 року на адресу Управління від Державного закладу управління Пенсійного фонду Російської Федерації в м. Таганрозі Ростовської області надійшов запит виплатної справи від 17.02.2020 №169977/20 ОСОБА_1 (а.с. 35).
Як зазначено у вказаному запиті, у зв`язку з заявою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянка Російської Федерації, яка проживає за адресою: на підставі паспорту громадянина Росії серії НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , дата видачі 30.01.2020, УПФР в м. Таганрозі Ростовської області просило вислати виплатну справу ОСОБА_1 (а.с. 35).
Супровідним листом Управління №5063/03-21 від 18.03.2020 було вислано на адресу Державного закладу управління Пенсійного фонду Російської Федерації в м. Таганрозі Ростовської області пенсійну справу ОСОБА_1 , та повідомлено, що пенсію виплачено по 30.04.2015 (а.с. 36).
Розпорядженням Управління про закриття особистого рахунку, припинено виплату пенсії та знято особистий рахунок з обліку ОСОБА_1 з 01.04.2020, у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання в м. Таганрог Ростовської області (а.с. 37).
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд керується таким.
Відповідно до частини першої статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Закон № 1058-IV визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом.
Відповідно до статті 4 Закону № 1058-IV, законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України "Про недержавне пенсійне забезпечення", "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.
Статтею 8 Закону № 1058-IV закріплено право громадян на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг. Так, відповідно до пункту 1 частини першої цієї статті право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
Відповідно до статті 47 Закону № 1058-IV пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеними у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.
Отже, з аналізу наведених положень вбачається, що усі громадяни України непрацездатного віку мають право на пенсійне забезпечення за рахунок коштів Пенсійного фонду.
Припинення цього права можливе лише у випадках, визначених законом.
Задовольняючи позов, місцевий суд навів положення законодавства, в тому числі, міжнародного, яке регулює правовідносини у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон.
Так, постановою Правління Пенсійного фонду України №4-5 від 23.04.1999 затверджено Інструкцію про порядок переказування пенсій громадянам, які виїхали за кордон, та виплати пенсій пенсіонерам іноземних держав, які проживають в Україні (далі – Інструкція №4-5).
Пунктом 1.5 Інструкції №4-5 визначено, що пенсії, призначені в Україні до виїзду на постійне проживання за кордон, виплачуються відповідно до законодавства про пенсійне забезпечення. Переказування пенсій здійснюється з дня припинення їх виплати в Україні, якщо інше не передбачено міжнародними договорами.
Відповідно до пункту 1.8 Інструкції №4-5, виплата пенсій пенсіонерам, які виїхали на постійне місце проживання до держав, що підписали Угоду про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року (далі – Угода), здійснюється на умовах та в порядку, визначених Угодою, управліннями Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також у містах та районах (далі – управління Фонду).
Згідно з статтею 1 Угоди, пенсійне забезпечення громадян держав-учасників цієї Угоди і членів їх сімей здійснюється по законодавству держави, на території якого вони проживають.
За статтею 5 Угоди, ця Угода поширюється на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені або будуть встановлені законодавством держав-учасниць Угоди.
Відповідно до частини 1 статті 6 Угоди, призначення пенсій громадянам держав-учасниць Угоди проводиться за місцем проживання.
Статтею 7 Угоди, при переселенні пенсіонера в межах держав-учасників Угоди виплата пенсії за попереднім місцем проживання припиняється, якщо пенсія того ж виду передбачена законодавством держави за новим місцем проживання пенсіонера. Розмір пенсії переглядається відповідно до законодавством держави-учасниці Угоди за новим місцем проживання пенсіонера з дотриманням умов, передбачених пунктом 3 статті 6 цієї Угоди.
Отже, з аналізу наведених положень суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що виплата пенсії пенсіонеру, який виїхав на постійне місце проживання за кордон в межах держав-учасників Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року, за місцем проживання в Україні припиняється з моменту зняття його з обліку в пенсійному органі України.
Як вбачається з матеріалів справи позивача знято з обліку в управлінні Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області та припинено виплату пенсії з 01.04.2020.
Як вбачається з матеріалів справи виплату пенсії позивачу припинено з 01.11.2015.
Отже, щодо не виплати пенсії ОСОБА_1 з 01.11.2015, суд зазначає таке.
Відповідно до статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються: […] 6. основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення […].
Частиною 3 ст. 4 Закону № 1058-IV визначено складові законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються, зокрема, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.
Враховуючи те, що відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону № 1058-IV умови, норми та порядок пенсійного забезпечення визначаються виключно законами про пенсійне забезпечення, питання щодо припинення пенсійних виплат (які є складовою порядку пенсійного забезпечення) не можуть регулюватися підзаконними актами.
Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв`язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею та є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов`язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.
Відповідно до статті 47 Закону № 1058-IV пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеними у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.
Відповідно до наданої відповідачем письмової інформації №6136/07-20 від 16.04.2020 виплату пенсії позивачу припинено з 01.11.2015, у зв`язку з неотриманням призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд, що також підтверджується відомостями про нарахування (а.с. 40-44).
При цьому, відповідно до пункту 4 частини 1 статті 49 Закону № 1058-IV, виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд.
Таким чином, як свідчить аналіз положень Закону № 1058-IV, припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення з підстав, визначених ст. 49 цього Закону.
Згідно з частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Задовольняючи позов, місцевий суд дійшов висновку, що відповідачем не надано доказів прийняття ним відповідного рішення про припинення виплати пенсії позивачу, а тому суд дійшов висновку, що таке рішення не приймалось, що є грубим порушенням вимог статті 49 Закону № 1058-IV.
Отже, за умови не прийняття відповідачем рішення про припинення виплати пенсії позивачу, суд першої інстанції дійшов висновку, що припинення з 01.11.2015 року виплати позивачу раніше призначеної пенсії за віком є протиправним.
Однак, з такими висновками місцевого суду не може погодитись судова колегія апеляційного суду.
По-перше, правомірність припинення виплати пенсії ОСОБА_1 з 01.11.2015 на підставі пункту 4 частини 1 статті 49 Закону № 1058-IV ані позивачем, ані її представником не оскаржувалась.
По-друге, апеляційним судом за клопотанням відповідача було витребувано з матеріалів справи №360/1927/19, що розглядалась Луганським окружним адміністративним судом, копію Розпорядження від 27.10.2015 про призупинення виплати пенсії ОСОБА_1 з 01.11.2015, яка надавалась 21.05.2019 управлінням Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області до відзиву по справі № 360/1927/19.
Тобто, відповідачем було прийнято відповідне рішення, тому висновки місцевого суду з означеного питання було зроблено без належного з`ясування обставин справи.

Щодо спірного рішення відповідача про відмову в поновленні пенсії №19750/03-22 від 16.09.2019, суд зазначає таке.
Як вбачається з вказаного рішення відповідача, 12.04.2019 до Управління надійшла заява від ОСОБА_4 про поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 . В заяві також зазначено, що він уповноважений ОСОБА_1 отримувати належну їй пенсію, з правом отримання щомісячних грошових виплат, додаткового щомісячного забезпечення, разових та інших компенсаційних виплат, у тому числі не виплачені раніше грошові кошти, з правом давати згоду на обробку персональних даних, подавати від її імені заяви та інші необхідні документи, ставити підпис за ОСОБА_1 і здійснювати всі дії, пов`язані з виконанням доручення, передбаченого довіреністю (а.с. 17).
З посиланням на положення ч. 3 ст. 237, ст. 242 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України), Закон України „Про громадянство України” відповідач зазначив, що представництво за довіреністю не є представництвом за законом у розумінні цивільного законодавства, вищезазначені заяви не приймаються від довірених осіб, тобто представників пенсіонерів за довіреністю. Оскільки Нєкрасова В.М. не зверталась до управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області особисто, тому відповідачем відмовлено в поновленні виплати пенсії ОСОБА_1 за заявою від 12.04.2019. Крім того, відповідачем у спірному рішенні зазначено, що заява про поновлення пенсії поштою не пересилається.
Зазначені підстави для відмови в поновленні пенсії ОСОБА_5 були предметом судового розгляду в справі № 360/1927/19.
Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 31 травня 2019 року позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області щодо неприйняття рішення про поновлення або про відмову в поновленні виплати пенсії ОСОБА_5 згідно заяви представника за довіреністю Забірка Олександра Павловича від 12.04.2019.
Зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області розглянути заяву від 12.04.2019, подану представником ОСОБА_5 - ОСОБА_4 з урахуванням правової позиції суду.
Тобто, зазначеним доводам Управління вже була надана правова оцінка судом, не зважаючи на що, при повторному розгляді заяви ОСОБА_4 від 12.04.2019 такі доводи знову лягли в основу відмови в поновленні пенсії, що не може бути визнано апеляційним судом обґрунтованим.
В зв`язку з наявністю рішення Луганського окружного адміністративного суду від 31 травня 2019 року, колегія суддів не обговорює додатково (повторно) правомірність підстав для відмови в поновленні пенсії ОСОБА_5 за заявою ОСОБА_4 .
Частиною 2 статті 49 Закону № 1058-IV встановлено, що поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.
Отже, враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що рішення відповідача від 16.09.2019 №19750/03-22 прийнято не на підставі та не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, а тому є протиправним та підлягає скасуванню.
В  той же час, місцевим судом необґрунтовано проігноровано приписи статті 46 Закону № 1058-IV, за якими нараховані суми пенси, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії.
Саме за три роки просив поновити пенсії і представник ОСОБА_4 в заяві від 12.04.2019.
Відтак, поновлення пенсії можливо лише з 12.04.2016, а не з 01.11.2015.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення допустив порушення норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення місцевого суду – зміні.
Відповідно до положень ч.1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.
Керуючись статтями  250, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства  України, -          

                                                    ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області – задовольнити частково.
Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2020 року у справі № 360/1056/20 – змінити.
В абзаці першому резолютивної частини рішення Луганського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2020 року у справі № 360/1056/20 після слова «задовольнити» доповнити словом «частково».
В абзацах третьому та четвертому резолютивної частини рішення Луганського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2020 року у справі № 360/1056/20 цифри «01.11.2015» замінити цифрами «12.04.2016».
В іншій частині рішення Луганського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2020 року у справі № 360/1056/20 – залишити без змін.
Повне судове рішення – 07 липня 2020 року.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строк касаційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Головуючий суддя                                                                                 І. В. Сіваченко

Судді                                                                                            А. А. Блохін

                                                                                                                                                                                                                                                   Т. Г. Гаврищук