ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/10046/18  Номер провадження 22-ц/814/1533/20	Головуючий у 1-й інстанції Нестеренко С. Г.  Доповідач ап. інст. Бондаревська С. М.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 липня 2020 року 	м. Полтава	

       Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
       головуючого судді: Бондаревської С.М.
       суддів: Абрамова П.С., Пилипчук Л.І.,
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Полтаві цивільну справу за апеляційними скаргами  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в особі його представника - адвоката Литвиненко Алли Василівни
на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 29 квітня 2020 року
у справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно отриманих коштів, -
В С Т А Н О В И В :
У   грудні 2018 року   ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом ОСОБА_1 про стягнення безпідставно отриманих коштів та процентів за користування грошима.
В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що відповідач на підставі виданої ним нотаріально посвідченої довіреності, від його імені у лютому 2016 року уклала договори купівлі-продажу належних йому житлового будинку та земельної ділянки, але отримані кошти від продажу зазначеного нерухомого майна не повернула до цього часу, незважаючи на неодноразові його вимоги.
З наведених підстав просив стягнути з відповідача на його - ОСОБА_2 , користь - 129 097 грн. 55 коп., з яких - 98 339 грн. - безпідставно отримані кошти; 30 758 грн. 55 коп. - проценти за користування безпідставно отриманими коштами за обліковими ставками НБУ за період з 29 листопада 2016 року до 31 грудня 2018 року. 
Також просив стягнути з відповідачки понесені ним судові витрати.
Рішенням Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 29 квітня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 - задоволено частково.
Стягнуто з  ОСОБА_1  на користь  ОСОБА_2  - 30 814 грн. як неповернуті кошти, отримані з продажу майна; - 1 932 грн. 42 коп.як проценти за користування не повер-нутими коштами з продажу майна за період з 29 листопада 2016 року до 31 грудня 2018 року включно; - 322 грн. 75 коп. як кошти у часткове повернення сплаченого судового збору; - 3 477 грн. 50 коп. як кошти у часткове повернення вартості наданої правової допомоги.
Частково не погодившись з даним судовим рішенням, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила рішення суду першої інстанції скасувати в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Вважає, що суд залишив поза увагою покази свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які стосувались передачі нею позивачу коштів, виручених від продажу його майна. Проте замість належної оцінки вказаних свідчень, суд зробив нічим не обґрунтований висновок про те, що між нею та позивачем виникли неприязні стосунки, викликані неповерненням коштів, хоча кошти завжди повертались позивачеві, у тім числі і останнього разу.
Одночасно зазначала, що суд першої інстанції вважаючи, що кошти за кожним з договорів були отримані нею, залишив поза увагою, що за умовами цих договорів кошти від продажу конкретного майна позивача отримував не відповідач у справі, як представник, а безпосередньо продавець - тобто ОСОБА_2 до підписання цього договору.
Рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку оскаржив також позивач ОСОБА_2 , в особі свого представника - адвоката Литвиненко А.В. 
В апеляційній скарзі вказував, що суд не повністю врахував норми матеріального права, також має місце недоведеність обставин справи належними та допустимими доказами, тоді як суд визнав ці обставини встановленими та безпідставно не присудив до стягнення решту позовних вимог в розмірі 67 525 грн. неповернутих коштів та 28 826 грн. 13 коп. процентів за користування грошима.
Вважає, що направлення грошей у валюті долар США на ім`я ОСОБА_5 (виписка ПриватБанку від 29 січня 2019 року) не може вважатися частковим виконанням обов`язку по поверненню грошей позивачу оскільки кошти адресовані не позивачу, а іншій особі. 
Окрім того, доказів на підтвердження наявності розпорядження позивача щодо пере-ведення частини грошей на ім`я іншої особи - не має; сума коштів не відповідає сумі, що отримана відповідачкою під час укладення договорів, та кошти направлені у валюті долар США, тоді як відповідно договорів та зі слів відповідачки остання отримала кошти у гривні. 
Отже, виписка банку про направлення коштів платіжною системою «Золота корона» на ім`я ОСОБА_5 в сумі 2 500 доларів США не є доказом часткового погашення грошей позивачу ОСОБА_2 .
Оскільки ОСОБА_1 не представила суду розписку ОСОБА_2 про отримання від неї грошей, які остання виручила за договорами купівлі-продажу майна позивача, не надала також і ніяких платіжних банківських документів про перерахування коштів на ім`я позивача ОСОБА_2 , - остання не довела факт повернення грошей.
Просив скасувати оскаржуване ним судове рішення частково та ухвалити нове рішен-ня в частині суми задоволення позову - стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 129 097 грн. 55 коп., з яких - 98 339 грн. - безпідставно отримані кошти, 30 758 грн. 55 коп.- проценти за користування грошима станом на 01 січня 2019 року. 
Також просив стягнути з відповідачки понесені судові витрати в повному обсязі.

На апеляційну скаргу ОСОБА_1 свій відзив подав ОСОБА_2 , в особі представника адвоката Литвиненко А.В., в якому заперечуючи обставини, наведені в скарзі, вказував, що вони ґрунтуються на неправдивих відомостях, що не знайшли свого підтверд-ження під час розгляду справи.
Зокрема вказував, що свідок ОСОБА_4 , допитана в судовому засіданні 09 верес-ня 2019 року, не підтвердила того, що саме гроші від продажу майна позивача ОСОБА_2 знаходились у неї на зберіганні, оскільки самих грошей вона не бачила, при ній гроші ніхто не перераховував, що в пакеті були гроші - знає тільки зі слів відповідачки. Також вона не бачила обставин передачі пакету позивачу ОСОБА_2 .
До показів свідка ОСОБА_3 в частині повернення грошей позивачу слід ставитися критично, оскільки останній є заінтересованою особою - чоловіком відповідачки та має неприязні стосунки з позивачем.
Також зазначав, що всупереч обставинам наведеним ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, відповідачка сама особисто під технічний запис в судових засіданнях 09 вересня та 06 листопада 2019 року підтвердила, що саме вона отримала гроші від покупця за договорами, діючи як представник продавця за довіреністю.

Не погоджуючись з апеляційною скаргою ОСОБА_2 , в особі представника адвоката Литвиненко А.В., свій відзив на неї подала ОСОБА_1 .
Вважає апеляційну скаргу безпідставною та необґрунтованою, а оскаржуване апелянтом рішення суду першої інстанції таким, що є законним у тій його частині, якою у задоволенні позову відмовлено, оскільки апелянтом та позивачем не було доведено, що перераховані дружині позивача кошти призначались на оплату, нібито придбаних нею шуб. Припущення про їх придбання не знайшло свого підтвердження в жодному з доказів. 
Також вказувала, що слід вважати недоведеним твердження позивача про отримання нею коштів за договорами.

Згідно ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провад-ження та згідно положень ч. 2 ст. 369 цього Кодексу - без повідомлення учасників справи.
Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг, приходить до висновку, що апеляційні скарги ОСОБА_1 та  ОСОБА_2 , в особі його представника - адвоката Литвиненко А.В. підлягають до часткового задоволення з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, підтверджується наявними у справі доказами, що 07 червня 2013 року позивач ОСОБА_2 уповноважив відповідача ОСОБА_1 продати за ціну та умовах на свій розсуд належні йому на праві власності: - квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ; - житловий будинок з господарськими будівлями та земельну ділянку пл. 0,0468 га, кадастровий номер 5310436100:06:003:0746 за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується довіреністю, посвідченою приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Ганночко. О.В., зареєстрованою в реєстрі за №1244 /а. с. 11/.
Строк дійсності довіреності було визначено до 07 червня 2016 року.
18 лютого 2016 року між  ОСОБА_2 , в інтересах якого діяла на підставі вказаної нотаріально посвідченої довіреності  ОСОБА_1 , з однієї сторони, та ОСОБА_6 , з іншої сторони, було укладено договори купівлі-продажу житлового будинку з господарсь-кими будівлями та земельної ділянки пл. 0,0468 га, кадастровий номер 5310436100:06:003: 0746, за адресою: АДРЕСА_2 , посвідчені приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Марченко Н.А., та зареєстровані в реєстрі відповідно за №№216, 218 /а. с. 7-10/.
За умовами вказаних договорів, продаж будинку було вчинено за 68 200 грн., а земельної ділянки - за 30 139 грн. Зазначені договори у судовому порядку, в тому числі щодо вартості майна, не визнавалися недійсними.
Також судом встановлено, підтверджується технічним записом судового процесу, що в судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 визнала, що кошти від продажу житлового будинку з господарськими будівлями та земельної ділянки на загальну суму 98 339 грн. отримала вона безпосередньо в день вчинення правочинів у повному обсязі. 
Вирішуючи спір по суті та задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 частково, суд першої інстанції виходив з того, що після 23 лютого 2016 року неповернутими позивачу залишаються кошти, які були отримані відповідачем з продажу належного ОСОБА_2 майна, у розмірі 30 814 грн. (98 339 грн. - 675 25 грн.) та які безпідставно не повернуті відповідачем позивачеві і станом на день розгляду справи. 
При цьому суд вважав доведеним факт часткового розрахунку ОСОБА_1 з ОСОБА_2 шляхом переказу відповідачем 23 лютого 2016 року за допомогою системи «Золота корона» в АТ КБ «Приватбанк» коштів у розмірі 2 500 дол. США, що еквівалентно по курсу НБУ на дату перерахування 67 525 грн. (2 500 х 27,01) до Російської Федерації на ім`я ОСОБА_7 , яка є її дочкою та одночасно дружиною позивача ОСОБА_2 .
Проте, колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного. 
Однією із основоположних засад цивільного судочинства є його диспозитивність, яка, зокрема, полягає у розгляді судом справ виключно за зверненням особи, у межах заявлених нею вимог та на підставі поданих доказів.
Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо який у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
За нормами ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Судом першої інстанції встановлено, узгоджується з наявними у справі доказами, та не заперечується жодною зі сторін, що згідно нотаріально посвідченої довіреності від 07 чер-вня 2013 року позивач ОСОБА_2 уповноважив відповідача ОСОБА_1 продати за ціну та умовах на свій розсуд належні йому на праві власності: - квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ; - житловий будинок з господарськими будівлями та земельну ділянку пл. 0,0468 га, кадастровий номер 5310436100:06:003:0746 за адресою: АДРЕСА_2 . 
18 лютого 2016 року між  ОСОБА_2 , в інтересах якого діяла на підставі вказаної нотаріально посвідченої довіреності  ОСОБА_1 , з однієї сторони, та ОСОБА_6 , з іншої сторони, було укладено договори купівлі-продажу житлового будинку з господарсь-кими будівлями та земельної ділянки пл. 0,0468 га, кадастровий номер 5310436100:06:003: 0746, за адресою: АДРЕСА_2 , посвідчені приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Марченко Н.А., та зареєстровані в реєстрі відповідно за №№216, 218. За умовами вказаних договорів, продаж будинку вчинено за 68 200 грн., а земельної ділянки - за 30 139 грн.
Зазначені договори ніким зі сторін не оспорювалися та в судовому порядку, в тому числі щодо вартості майна, недійсними - не визнавалися.
В той же час, ОСОБА_2 , звертаючись до суду з даним позовом вказував, що відповідач, яка, на підставі виданої ним нотаріально посвідченої довіреності, у лютому 2016 року уклала від його імені договори купівлі-продажу належних йому житлового будинку та земельної ділянки, - отримані від продажу зазначеного нерухомого майна кошти, всупереч неодноразовим його вимогам, - до цього часу не повернула, З наведених підстав просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь безпідставно отримані кошти та проценти за користування грошима відповідно до положень ст. ст. 1212, 1214, 536, 8, 1048 ЦК України.
Отже, предметом позову у даній справі є стягнення безпідставно неповернутих коштів, оскільки у відповідача, як представника позивача-продавця у вказаних договорах купівлі-продажу будинку та земельної ділянки, після отримання коштів з продажу цього майна, виник обов`язок щодо повернення коштів безпосередньо продавцеві-позивачеві, враховуючи, що інше між сторонами у справі не було обумовлено.
Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.
Випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав регулює стаття 1212 ЦК України, за нормами частини першої якої особа, яка набула майно або збе-регла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (без- підставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Суд встановив, що кошти за нерухоме майно отримала відповідач ОСОБА_1 в день підписання вищевказаних договорів. Даний факт остання визнала сама особисто під технічний запис в судових засіданнях 09 вересня та 06 листопада 2019 року підтвердивши, що саме вона отримала від покупця гроші за договорами від продажу житлового будинку з господарськими будівлями та земельної ділянки на загальну суму 98 339 грн. безпосеред-ньо в день вчинення правочинів у повному обсязі, діючи як представник продавця за довіре-ністю. Відтак, в силу ч. 1 ст. 82 ЦПК України, дана обставина, як така, що визнана учасни-ками справи, - доказуванню не підлягає.
Зі встановленого слідує, що у відповідача перед позивачем, після отримання коштів за продаж нерухомого майна останнього, виник обов`язок щодо повернення даних коштів. 
Під час розгляду справи по суті судом також було встановлено, що відповідач під час приїзду позивача з Росії в Україну, на його вимогу кошти не повернула, внаслідок чого між ними в листопаді 2017 року виник конфлікт.
При цьому правомірним є висновок суду про те, що сторона відповідача не надала належних і допустимих доказів на підтвердження факту повернення всієї суми коштів, отриманих відповідачем при продажу належного позивачеві майна. Свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , допитані в судовому засіданні на стороні відповідача, підтвердили лише факт зберігання деяких коштів у свідка ОСОБА_4 . Більш конкретними обставинами вони не володіли, до того ж свідок ОСОБА_3 є заінтересованою особою - чоловіком відповідачки та має неприязні стосунки з позивачем.
Наведені вище обставини спростовують доводи, апеляційної скарги відповідача.
Окрім того, вважаючи доведеним факт часткового розрахунку ОСОБА_1 з ОСОБА_2 шляхом переказу відповідачем 23 лютого 2016 року за допомогою системи «Золота корона» в АТ КБ «Приватбанк» коштів у розмірі 2 500 дол. США, що еквівалентно по курсу НБУ на дату перерахування 67 525 грн. (2 500 х 27,01) до Російської Федерації, - судом першої інстанції не враховано, що направлення грошей у валюті - долар США на ім`я ОСОБА_5 згідно виписки з АТ «ПриватБанк» від 29 листопада 2019 року не може вважатися належним підтвердженням часткового виконання обов`язку повернення грошей позивачу, оскільки кошти адресовані не позивачу, а іншій особі, - у виписці в графі « ПІБ отримувача» значиться ОСОБА_2 , яка є дочкою відповідачки та одночасно дружиною позивача ОСОБА_2 .
При цьому, доказів на підтвердження наявності розпорядження позивача про переказ зазначеної частини грошей на ім`я іншої особи не надано, сума коштів не відповідає сумі, що отримана відповідачкою під час укладення договорів, до того ж кошти направлені у валюті -долари США, тоді як відповідно договорів купівлі-продажу та зі слів відповідачки остання отримала кошти у гривні.
До того ж з наданої до справи банківської виписки не можливо встановити природу переказаних грошей та/або їх цільове призначення. За наведених обставин, виписка банку про направлення коштів платіжною системою «Золота корона» на ім`я ОСОБА_7 в сумі 2 500 грн. США не є доказом переказу вказаної частини грошей саме ОСОБА_2 та саме за вчиненими відповідачем правочинами по продажу нерухомого майна позивача.
За нормами ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.
Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
З огляду на те, відповідач ОСОБА_1 не надала суду розписку ОСОБА_2 про отримання від неї грошей, які остання виручила за договорами купівлі-продажу його майна, також не надала жодних платіжних банківських документів про перерахування коштів на ім`я позивача  ОСОБА_2 , - вона не довела належними, допустимими, достовірними і до-статніми доказами, в розумінні ст. ст.77-80 ЦПК України, факту повернення грошей позива-чу, що є, в свою чергу, підставою для задоволення позовних вимог останнього в цій частині та стягнення з неї на користь ОСОБА_2 всієї суми отриманих від продажу нерухомого майна позивача коштів, які відповідач зберігає у себе без достатньої правової підстави.
Апеляційна скарга сторони позивача на рішення районного суду в частині вирішення заявлених позовних вимог щодо стягнення процентів за користування грошима підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.
Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_2 просив стягнути з відповідача на його користь окрім безпідставно неповернутих ОСОБА_1 коштів, отриманих нею за відчуження належного йому нерухомого майна в сумі 98 339 грн., також проценти - в розмірі 30 758 грн. 55 коп. за користування безпідставно утримуваними коштами за обліковими ставками НБУ за період з 29 листопада 2016 року до 31 грудня 2018 року. відповідно до положень ст. ст. 1212, 1214, 536, 8, 1048 ЦК України.
В апеляційні скарзі, на обґрунтування вказаної частини позовних вимог апелянт посилався на практику Верховного Суду, що викладена в постанові від 10 квітня 2018 року у справі №910/10156/17, а саме у її пунктах 14-16.
Разом з тим, судом апеляційної інстанції при вивченні зазначеної Постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі №910/10156/17, встановлено, що при розгляді касаційним судом справи, правовідносини у якій є подібними до правовідносин у справі №524/10046/18, яка є предметом апеляційного розгляду, у пунктах 14-16 наведено короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції, які вказаною Постановою Великої Палати Верховного Суду скасовані з ухваленням нового рішення. Натомість висновки щодо застосування норм права в даних правовідносинах Великою Палатою Верховного Суду наведені в пунктах 31-35, 37-39 в наступній редакції:
31.  Відповідно до статті 1212 ЦК  особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно; особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. 
32.  На порушення цієї норми відповідач станом на день подання позовної заяви не повернув сплачені позивачем гроші.
33.  Згідно із частиною другою статті 1214 ЦК у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). Відповідно до статті 536 ЦК за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
34.  Термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох зна-ченнях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошо-вого зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. 
35.  Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості право-мірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичаль-ника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин в силу ч. 2 ст. 1054 ЦК та до відносин із комерційного кредиту в силу ч. 2 другої  ст. 1057 ЦК. 
37.  Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством.У цьому разі відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
38.  Оскільки законодавством встановлені наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх, то підстави для застосування аналогії закону відсутні.
39.   Отже, висновки судів про необхідність застосовувати до спірних відносин положення ч. 1 ст. 1048 ЦК за аналогією закону, аби визначити розмір процентів, є помилко-вими, бо, по-перше, у цій справі йдеться про неправомірну поведінку боржника (в той час як ч. 1 ст. 1048 ЦК України застосовується у випадку правомірної поведінки), а по-друге, у законодавстві немає прогалини у цій частині.
За нормами ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
З огляду на вищевикладене, та з урахуванням встановленого, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню безпідставно неповернуті відповідачем грошо- ві кошти, отримані з продажу належного позивачеві нерухомого майна у розмірі 98 339 грн. 
Окрім того, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України до стягнення підлягають проценти виходячи з суми простроченого відповідачем грошового зобов`язання, що виникло на підставі ст. 1212 ЦК України (98 339 грн.) за період, заявлений позивачем, тобто з 29 листо-пада 2016 року до 31 грудня 2018 року (763 дні), в сумі 6 167 грн. 07коп.((98 339 грн. х 3% х 763) : (365х100%)). В іншій частині у позові слід відмовити.
Питання розподілу судових витрат між сторонами підлягає вирішенню з урахуванням встановленого ст. 141 ЦПК України принципу пропорційності їх розмірів залежно від розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково, у розмірі 104 506 грн. 07 коп. (98339 грн. +6167 грн. 07коп.), що в процентному співвідношенні становить - 80,95% від заявлених ним вимог: 129 097 грн. 55 коп. (98 339 грн. + 30 758 грн. 55 коп.), - на користь позивача підлягають стягненню понесені ним судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
За подання до суду позовної заяви позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1290 грн., за подання апеляційної скарги - 1 445 грн., а всього - 2 735 грн., відтак з відпові- дача на користь позивача у відшкодування судових витрат за сплату судового збору підля-гає стягненню 2 213 грн. 98 коп. (2 735 грн. х 80,95%) та 11 260 грн. 14 коп. (13 910 грн. х 80,95%) судових витрат, понесених на професійну правничу допомогу. 
За наведених обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з підстав, передбачених п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 .

Керуючись ст. ст. 367, 374, п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційні скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в особі його представника - адвоката Литвиненко Алли Василівни - задовольнити частково.
Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 29 квітня 2020 року - скасувати. Ухвалити нове рішення.
Позовні вимоги  ОСОБА_2 до  ОСОБА_1 про стягнення безпідставно отриманих коштів- задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 безпідставно неповернуті грошові кошти, отримані з продажу майна у розмірі 98 339 грн., а також проценти річні за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 6 167 грн. 07 коп. В іншій частині у позові - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати за сплату судового збору у розмірі 2 735 грн., а також судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 11 260 грн. 14 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий:          Бондаревська С.М.

Судді:                                                          Абрамов П.С.                                                                                

Пилипчук Л.І.