ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5488/20 Справа № 175/1345/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Озерянська Ж.М. Суддя у 2-й інстанції - Варенко О. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2020 року                колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
головуючого – Варенко О.П.,
суддів – Городничої В.С., Лаченкової О.В.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у м.Дніпрі цивільну справу 
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05 липня 2018 року
у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2018 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом до відповідача, посилаючись на те, що 06 січня 2011 року банк надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 3 000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. 
У зв`язку з тим, що відповідач не виконує свої зобов`язання за кредитним договором, не сплачує проценти за користування кредитом та не здійснює повернення кредиту щомісячними платежами, у неї утворилася заборгованість станом на 28.02.2018 року в сумі 37 222,90 грн, яка складається з: 3 000,00 грн - заборгованості за кредитом; 31 774,19 грн - заборгованості по процентам за користування кредитом; 200,00 грн - заборгованості за пенею та комісією; 500,00 грн - штрафу (фіксована частина); 1 748,71 грн - штрафу (процентна складова). 
На підставі викладеного, просив суд стягнути з відповідача на свою користь зазначену заборгованість та судові витрати.
Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05 липня 2018 року позовні вимоги задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 06 січня 2011 року у розмірі 37 222 грн 90 коп, що складається з: заборгованості за кредитом у розмірі 3 000 грн 00 коп, заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 31 774 грн 19 коп, заборгованості за пенею та комісією у розмірі 200 грн 00 коп, штрафу (фіксована частина) у розмірі 500 грн, штрафу (процентна складова) у розмірі 1 748 грн 71 коп, а також судовий збір у розмірі 1 762 грн, а всього стягнуто 38 984 грн 90 коп.
Не погодившись з таким рішенням, відповідач звернулася з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просила рішення суду скасувати, в задоволенні позовних вимог відмовити.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції безпідставно задовольнив позовні вимоги, оскільки Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи Банку, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, не містять її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами та неустойки за порушення виконання зобов`язань. 
Посилається на необхідність застосування позовної давності до спору у справі, оскільки погашення кредиту та сплата процентів повинна здійснюватися позичальником частинами до кожного 25 числа місяця, вона, в свою чергу, здійснила останній платіж 31.01.2015 року, а банк з позовом до суду звернувся лише у квітні 2018 року, тобто з пропуском строку позовної давності; заявити клопотання про застосування строків позовної давності у суді першої інстанції у неї не було можливості, оскільки вона не була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи.
Позивач подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Згідно з ч.1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, посилався на те, що між сторонами був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого позичальник отримала строковий кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцем терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідно до Умов та правил надання банківських послуг, відповідач дала свою згоду на зміну кредитного ліміту, погодилася з розміром процентної ставки за користування кредитом, порядком сплати неустойки (штраф, пеня).
Однак колегія суддів не може повністю погодитись з таким висновком суду з огляду на наступне.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. 
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
За змістом ст.1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту, пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. 
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Згідно ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Судом встановлено, що 06.01.2011 року  ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк». 
В анкеті-заяві зазначено, що відповідач згодна з тим, що ця анкета-заява разом із Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилася та погодилася з Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді.
На підставі вказаних Анкети-заяви про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг та самих Умов і правил надання банківських послуг, позивач нарахував відповідачу заборгованість станом на 28.02.2018 року в сумі 37 222,90 грн, яка складається з: 3 000,00 грн - заборгованості за кредитом; 31 774,19 грн - заборгованості по процентам за користування кредитом; 200,00 грн - заборгованості за пенею та комісією; 500,00 грн - штрафу (фіксована частина); 1 748,71 грн - штрафу (процентна складова). 
Між тим, в анкеті-заяві, підписаній сторонами 06.01.2011 року відсутні істотні умови договору стосовно визначення та погодження сторонами розміру процентної ставки за користування кредитними коштами, розміру та порядку нарахування неустойки (пені, штраф).
Долучені до позовної заяви витяг з Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку та Довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», на які посилається позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги в частині стягнення суми процентів за користування кредитом та неустойки, не містять підпису відповідача, тому вони не можуть розцінюватися як складові частини кредитного договору, умови якого погоджені сторонами.
Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Докази мають бути належними, допустимими, достовірними. 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. ст. 77-79 ЦПК України).
Згідно з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Банк, пред`являючи вимоги про погашення заборгованості за процентами за користування кредитом, неустойкою (штраф, пеня) та обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду»  та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті:https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємні частини спірного договору.
Проте, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», Витяг з Умов та правил надання банківських послуг розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, щодо сплати процентів за користування кредитом та неустойки у розмірі та порядку нарахування, що зазначені у цих документах. 
Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку – в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих їй умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Таким чином, рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 31 774 грн 19 коп, заборгованості за пенею та комісією у розмірі 200 грн 00 коп, штрафу (фіксована частина) у розмірі 500 грн, штрафу (процентна складова) у розмірі 1 748 грн 71 коп підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Також, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині визначення суми судового збору, зменшивши її розмір з 1 762,00 грн до 142,00 грн та в частині визначення загальної суми, що підлягає стягненню, зменшивши її розмір з 38 984,90 грн до 3 142,00 грн.
Доводи відповідача в апеляційній скарзі про необхідність застосувати позовну давність до спору у справі, оскільки погашення кредиту та сплата процентів повинна здійснюватися позичальником частинами до кожного 25 числа місяця, вона, в свою чергу, здійснила останній платіж 31.01.2015 року, а банк з позовом до суду звернувся лише у квітні 2018 року, тобто з пропуском строку позовної давності; заявити клопотання про застосування строків позовної давності у суді першої інстанції у неї не було можливості, оскільки вона не була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, не можуть бути прийняті судом до уваги з огляду на наступне.
Так, дійсно, відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). 
Відповідно до ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. 
За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). 
Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
       Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.
Якщо відповідач не була належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлена про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, то вона не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень.
Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить рішення, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції.
Той факт, що відповідач, яка не була повідомленою судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брала участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася у суді першої інстанції. 
Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №200/11343/14-ц від 17.04.2018 року.
Проте, матеріали справи у даному спорі свідчать про зворотнє, ухвалою суду першої інстанції від 07 травня 2018 року по зазначеній справі відкрито спрощене позовне провадження, відповідачу надано строк для подання відзиву на позов (а.с.2-3); сторонам у справі надіслана копія ухвали суду від 07 травня 2018 року (а.с.48); згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення 01.06.2018 року ОСОБА_2 отримала кореспонденцію, надіслану їй судом (а.с.50); станом на день ухвалення рішення судом першої інстанції 05.07.2018 року відповідач не подала до суду жодного клопотання або відзиву на позовну заяву. 
Належних доказів на спростування вказаних обставин відповідачем суду не надано.
Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 12 ЦК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про безпідставність клопотання відповідача про застосування строків позовної давності. 
Згідно ст.141 ЦПК України, з АТ КБ «Приватбанк» на користь відповідача підлягають стягненню судові витрати, понесені нею за подачу апеляційної скарги у розмірі 2 454,29 грн. 
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково. 
Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05 липня 2018 року – скасувати в частині задоволення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором № б/н від 06 січня 2011 року: заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 31 774 грн 19 коп, заборгованості за пенею та комісією у розмірі 200 грн 00 коп, штрафу (фіксована частина) у розмірі 500 грн, штрафу (процентна складова) у розмірі 1 748 грн 71 коп з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині.
В іншій оскаржуваній частині рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05 липня 2018 року - залишити без змін.
Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05 липня 2018 року змінити в частині визначення розміру судового збору.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» судовий збір в розмірі 142,00 грн.
Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05 липня 2018 року змінити в частині визначення загальної суми заборгованості, що підлягає стягненню з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , ІПН: НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» (ЄДРПОУ 14360570, 01001, м.Київ, вул.Грушевського, 1Д), зменшивши її розмір з 38 984,90 грн до 3 142,00 грн. 
Стягнути з Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» (ЄДРПОУ 14360570, 01001, м.Київ, вул.Грушевського, 1Д) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , ІПН: НОМЕР_1 ) судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі 2 454,29 грн. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів згідно ч.3 ст.389 ЦПК України. 

Головуючий О.П.Варенко

Судді: В.С.Городнича

О.В.Лаченкова