ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

26 серпня 2020 року                                                        
м.Суми
Справа №591/2547/19 
Номер провадження 22-ц/816/1745/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),
суддів -          Кононенко О. Ю. ,  Хвостика С. Г. 
з участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,
сторони справи: 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Приватне акціонерне товариство «Національна енергетична компанія «Укренерго» в особі відокремленого підрозділу «Північна електроенергетична система» ПрАТ «Національна енергетична компанія «Укренерго»,
третя особа - керівник відокремленого підрозділу «Північна електроенергетична система» ПрАТ «Національна енергетична компанія «Укренерго» Макаров Василь Миколайович,
розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Зарічного районного суду Сумської області від 06 липня 2020 року в складі судді Клименко А.Я., постановлене в м. Суми, повний текст судового рішення складено 16 липня 2020 року,

                                                           в с т а н о в и в:

В квітні 2019 року, позивач звернувся до суду із позовом, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд визнати незаконним та скасувати наказ (розпорядження) № 819 - к від 29.12.2018 року Відокремленого підрозділу «Північна електроенергетична система» Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго» про припинення трудового договору (контракту). Поновити його до Сумського ремонтно - експлуатаційного центру Приватного акціонерного товариства Національна енергетична компанія «Укренерго» в особі Відокремленого підрозділу «Північна електроенергетична система» Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» до відділу забезпечення виробництва на посаду сторожа електропідстанції 330-Кв «Суми північна» в групу охорони об`єктів зі змінним режимом роботи, визначеним графіком з підсумковим обліком робочого часу з місячною тарифною ставкою. Стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з часу звільнення - 31.12.2018 року по день ухвалення судового рішення, з наступним утриманням з цієї суми податків та обов`язкових платежів. Стягнути з відповідача на його користь відшкодування завданої моральної шкоди в розмірі 30 000 грн. 00 коп., з наступним утриманням з цієї суми податків і обов`язкових платежів.
Свої вимоги мотивував тим, що з 12.12.2006 року він працював на посаді сторожа в «Сумські магістральні електричні мережі» державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго» підрозділ «Охорона». 14.08.2017 року його було переведено на посаду сторожа Сумського РЕЦ відділу забезпечення виробництва, групи охорони об`єктів електропідстанція 330 кВ «Суми північна» Відокремленого підрозділу «Північна електроенергетична система» Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго». Наказом відповідача № 819 - к (розпорядженням) від 29.12.2018 року його було звільнено із займаної посади на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України з 31.12.2018 року. Вказує, що звернення із заявою про звільнення не відповідало його волі, оскільки під час написання заяви він знаходився на лікуванні та перебував під дією медичних препаратів у пригніченому стані, що пов`язаний з наявними у нього захворюваннями. Також зазначає, що у трудовій книжці та оскаржуваному наказі невірно зазначено підставу для звільнення, а саме статтю КЗпП України. Так у вказаних документах зазначено п. 1 ст. 36 КЗпП України, без зазначення частини статті, що також є підставою для скасування оскаржуваного наказу. Вказує, що на його заяві про звільнення відсутня віза керівника юридичної служби, що свідчить про не досягнення угоди з повноважною особою та є підставою для поновлення його на роботі. Зазначає, що в результаті незаконного звільнення він зазнав моральної шкоди, оскільки він перебуває у стані постійного нервового стресу, в нього погіршився стан здоров`я, підвищився кров`яний тиск, погіршився сон.
Рішенням Зарічного районного суду Сумської області від 06 липня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.
Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що заява про звільнення від 28.12.2018 року була написана позивачем власноручно та без примусу, а відтак останній проявив своє волевиявлення щодо звільнення його із займаної посади і між сторонами було досягнуто згоду щодо припинення трудових відносин.
В апеляційній скарзі позивач посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове - про задоволення позовних вимог в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що в своїй заяві він просив його звільнити 31.12.2018 року, в той час як відповідач звільнив його 29.12.2018 року в період його тимчасової непрацездатності. Таким чином, він не надав своєї згоди на звільнення саме 29.12.2019 року. крім того, законом не допускається звільнення в період тимчасової непрацездатності. Крім того, 32.12.2018 року був святковим та неробочим днем. Крім того, оскаржуваний наказ про звільнення було погоджено п`ятьма особами, що не передбачено чинним трудовим законодавством. Зазначає, що на момент подання заяви про звільнення він був пригнічений та перебував у над вразливому стані, оскільки він є інвалідом ІІ групи і саме в той час проходив лікування. 
Від відповідача до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній не погоджується з апеляційною скаргою та зазначає, що фактичне припинення трудового договору відбулося 31.12.2018 року, а не 29.12.2018 року як зазначає позивач. Вказує, що ініціатором звільнення був саме позивач, який подав роботодавцю власноруч написану заяву про припинення трудового договору за угодою сторін, яка була розглянута роботодавцем та погоджена. Вказує, що позивач не надав доказів його звернення до моменту його фактичного звільнення до роботодавця із заявою щодо анулювання домовленості про припинення трудового договору. Зазначає, що оскільки позивача було звільнено за угодою сторін, то правила закріплені в ч. 3 ст. 40 КЗпП України щодо недопущення звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності до спірних правовідносин не застосовується. Вказує, що позивач приступив до роботи 30.12.2018 року, а був звільнений 31.12.2018 року. Також, позивач не надав жодного доказу вчинення на нього тиску з боку відповідача. З урахуванням викладених у відзиві доводів, просив суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги.  
Від третьої особи пояснення з приводу апеляційної скарги до суду не надходили.
Позивач та його представник в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали, просили задовольнити. Позивач підтвердив в судовому засіданні, що він писав заяву у приміщені підрозділу підприємства, оскільки бажав у кінці року отримати грошові виплати передбачені колективним договором.  
Представник відповідача просила рішення залишити без змін.
Третя особа в судове засідання не з`явилася, про дату час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. 
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Як вбачається з матеріалів справи, 12.12.2006 року позивача було прийнято на посаду сторожа в підрозділ «Охорона» до Сумських магістральних електричних мереж, а в подальшому переведено на посаду сторожа Сумської РЕЦ відділу забезпечення виробництва групи охорони об`єктів електропідстанції 330 кВ «Суми північна» (том. 1, а.с.8).
Відповідно до листка непрацездатності, позивач в період з 21.12.2018 по 29.12.2018 року перебував на лікарняному (том. 1, а.с.20).  
28.12.2018 року позивач написав заяву, в якій просив його звільнити 31.12.2018 року за угодою сторін, відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України, у якій зазначив,  що заява написана ним власноручно та без примусу (том. 1, а.с.7).
Наказом (розпорядженням) від 29.12.2018 року №819 - к зі сторожем Сумської РЕЦ відділу забезпечення виробництва групи охорони об`єктів електропідстанції 330 кВ «Суми північна» ОСОБА_1   31.12.2018р. було  припинено трудовий договір  за угодою сторін, згідно з   п. 1 ст. 36 КЗпП України  (том. 1, а.с. 6).
03.01.2019 позивач звернувся до відповідача із заявою про видачу йому копії наказу про звільнення (том. 1 а.с. 44), який йому було надіслано відповідачем поштою.
02.05.2019 року позивач надіслав на адресу відповідача заяву про відкликання своєї заяви про звільнення. (том. 1 а.с. 120).
На вказану заяву відповідач 06.05.2019 року надав відповідь про те, що позивача було звільнено на підставі його заяви наказом від № 819-к (том. 1, а.с. 121)
Наказом Міністерства фінансів України від 29.07.2019 року № 321 створено приватне акціонерне товариство «Національна енергетична компанія «Укренерго» шляхом перетворення державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго» (том. 1 а.с. 177).
Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
В пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. 
Таким чином при припиненні трудового договору за угодою сторін вирішальне значення має саме волевиявлення обох сторін трудового договору.  
З матеріалів справи вбачається, що позивачем 28.12.2018 року було власноручно написано заяву про його звільнення з 31.12.2018 року за угодою сторін, відповідно до п.1 ст. 36 КЗпП України і ця обставина підтверджується  заявою та його особистими поясненнями в суді. 
В судовому засіданні позивач підтвердив, що дійсно 28.12.2018 року він прийшов на робоче місце та з метою отримання грошових виплат, які в подальшому йому були виплачені, власноручно написав заяву про звільнення за власним бажанням, з огляду на що, колегія суддів приходить до висновку стосовно того, що подаючи відповідачу власноруч написану заяву про звільнення за угодою сторін, позивач виразив своє волевиявлення, яке було спрямоване на припинення трудового договору.
Згідно з ч. 1,2 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Разом з цим, позивачем всупереч частини 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України не було надано до суду беззаперечних доказів того, що при написанні ним даної заяви  на нього чинився тиск з боку відповідача, або інших беззаперечних доказів, які б  свідчили  про відсутність у позивача волевиявлення на припинення трудових відносин саме по п. 1ч.1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін).
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції стосовно того, що при написанні заяви позивачем про його звільнення за угодою сторін, волевиявлення позивача було вільним та спрямованим саме на припинення трудових правовідносин. 
Щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі в частині того, що заява про припинення трудових правовідносин була ним написана в період його тимчасової непрацездатності, колегія суддів вважає зазначити наступне:
З наданого до суду листка непрацездатності вбачається, що позивач в період з 21.12.2018 по 29.12.2018 року перебував на лікарняному. Згідно вказаного листка непрацездатності позивач повинен стати до роботи 30.12.2018 року. Разом з цим, заява про звільнення ним була написана 28.12.2018 року, а наказ про звільнення позивача було видано 29.12.2018 року, тобто в період його непрацездатності.
Але відповідно до ч. 4 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.
Відповідно роз`яснень наданих в пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч. 3 ст. 40 КЗпП) стосуються як передбачених статтями 40, 41 КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. При цьому маються на увазі щорічні, а також інші відпустки, що надаються працівникам як із збереженням, так і без збереження заробітку. 
Таким чином, заборона припинення трудового договору в період тимчасової непрацездатності працівника стосується лише тих випадків розірвання трудового договору, яке  відбувається за ініціативи або уповноваженого ним органу, тобто при односторонньому волевиявленні роботодавця.
Разом з цим, з матеріалів справи вбачається, що фактично трудовий договір з позивачем було припинено за угодою сторін (п. 1 ч.1 ст. 36 КЗпП України), тобто за взаємним волевиявленням сторін, а не розірвано за ініціативою (волевиявленням) власника або уповноваженого ним органу (ст. 40 КЗпП України). При цьому жодних заборон щодо припинення трудового договору за угодою сторін в період тимчасової непрацездатності робітника, або ж у вихідний чи неробочий день положення ст. 36 КЗпП України не містять. 
Тому колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги в частині того, що фактично відповідача було звільнено 29.12.2018 року, оскільки цієї датою було прийнято наказ (розпорядження) про припинення з позивачем трудового договору з 31.12.2018 року, як і просив у своїй заяві позивач, тобто після того, як позивач  повинен був приступити до роботи.
Також, колегія суддів звертає увагу на те, що основною умовою для припинення трудового договору за п. 1 ч.1 ст. 36 КЗпП України є вільне волевиявлення сторін, яке проявляється, в тому числі і в обумовленні дати припинення трудових правовідносин. З огляду на те, що сторонами було обумовлено та погоджено дату припинення трудових правовідносин саме 31.12.2018 року і жодна із сторін не заперечувала проти припинення трудового договору саме в цю дату, незважаючи на те, що вказана дата припадала на вихідний день, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги стосовно того, що її протиправно звільнено в неробочий день, оскільки волевиявлення позивача також було спрямовано на припинення трудових правовідносин саме 31.12.2018 року.
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що порушень чинного законодавства при звільненні позивача не відбулося.
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, з огляду на те, що позивач проявив своє вільне волевиявлення на звільнення його із займаної посади саме 31.12.2018 року і між сторонами було досягнуто згоду на припинення трудових відносин.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів визнає, що суд першої інстанції всебічно і повно з`ясував, обставини, що мають значення для справи і доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-382, 389 ЦПК України, суд

                                                         п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Зарічного районного суду Сумської області від 06 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 27 серпня 2020 року.

Головуючий -                                                                                                С.С. Ткачук

Судді:                                                                                                            О.Ю. Кононенко

                                                                                                                       С.Г. Хвостик