Дата документу 16.09.2020 Справа № 2-779/11

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Єдиний унікальний № 2-779/11 Головуючий у 1 інстанції 
№ провадження 22-ц/807/2181/20 Турбіна Т.Ф.
Доповідач: Бєлка В.Ю.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Бєлки В.Ю.
Суддів:               Кухаря С.В.
Онищенка Е.А.
За участю секретаря: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного м. Запоріжжя від 29 квітня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення матеріальної та моральної шкоди,
В С Т А Н О В И В:
У жовтні 2010 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 посилаючись на те, що відповідно до укладеного договору № ZPVCRX02090033 від 16 грудня 2006 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 2 296,00 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 16 грудня 2008 року.
Кредитний договір складається із Заяви позичальника та Умов надання споживчого кредиту фізичним особам. Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інших витрат згідно Умов.
Вказує, що відповідач свої зобов`язання за кредитним договором своєчасно та належним чином не виконує, в результаті чого, станом на 18 серпня 2010 року утворилась заборгованість у загальному розмірі 20 186 грн. 92 коп., яка складається з: 2 296,00 грн. – заборгованість за кредитом, 7 729 грн. 60 коп. – заборгованість по процентам за користування кредитом, 1 212 грн. 24 коп. – заборгованість по комісії за користування кредитом, 7 511 грн. 61 коп. – пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, а також штрафи відповідно до п. 6.3 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. – штраф (фіксована частина), 937 грн. 47 коп. – штраф (процента складова). 
Зазначає, що відповідач в добровільному порядку заборгованість за кредитним договором не сплачує.
Посилаючись на зазначені обставини просило суд стягнути з відповідача на користь банку заборгованість за кредитним договором № ZPVCRX02090033 від 16 грудня 2006 року в загальному розмірі 20 186 грн. 92 коп. та стягнути судові витрати по справі.
Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26 вересня 2011 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 20 186 грн. 92 коп. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» витрати по оплаті судового збору у сумі 201 грн. 87 коп., 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.
Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15 лютого 2013 року подання державного виконавця Ленінського ВДВС Запорізького МУЮ задоволено. Тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документу боржника ОСОБА_1 до виконання ним своїх обов`язків.
У листопаді 2013 року ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 звернувся з зустрічним позовом у порядку Закону України «Про захист прав споживачів» до ПАТ КБ «ПриватБанк», який обґрунтовує тим, що 16 грудня 2006 року ОСОБА_1 звернуся до ПАТ КБ «ПриватБанк» із заявою про надання йому споживчого кредиту у сумі 2 050 грн. на придбання товару у торгівельно-сервісному підприємстві.
Зазначає, що кредит на зазначену суму було надано, але при цьому кредитодавець грубо порушив права ОСОБА_1 , передбачені Законом України «Про захист прав споживачів», а саме: форма укладення договору про надання кредиту, не містить істотних умов договору, зокрема – детальний розпис сукупної вартості кредиту і річну відсоткову ставку за кредитом. Форма укладення договору про надання кредиту свідчить про намагання кредитодавця всіляко приховати інформацію, яка повинна бути донесена до споживача через обов`язкове внесення їх до договору у письмовому вигляді.
Зазначає, що одностороннє збільшення відсоткової ставки більш, ніж у десять разів для позичальника у разі порушення ним зобов`язань із погашення кредиту, це істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу, а також встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця, що є прямим порушення норм Закону України «Про захист прав споживачів».
Крім того, споживач не був повідомлений банком про зміну відсоткової ставки. 
Зазначає, що є всі підстави для визнання недійсним положення кредитного договору про сплату щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту за відсутності жодних фінансових операцій та послуг, наданих банком.
Посилаючись на зазначені обставини просив суд визнати факт відсутності істотних умов – річної ставки та детального розпису сукупної вартості кредиту, необхідних для договорів такого типу у кредитному договорі № ZPVCRX02090033; визнати недійсним положення кредитного договору № ZPVCRX02090033 про нарахування ОСОБА_1 10,33% в місяць на непогашену заборгованість за кредитом; визнати незаконним підвищення ПАТ КБ «ПриватБанк» відсоткової ставки до 123,96% річних на заборгованість ОСОБА_1 за відсутності будь-яких повідомлень від банка з цього приводу; визнати незаконним нарахування заборгованості ОСОБА_1 за відсотковою ставкою 123,96% річних у сумі 7 729 грн. 60 коп.; визнати недійсним положення кредитного договору № ZPVCRX02090033 про щомісячну винагороду у сумі 50 грн. 51 коп. за надання фінансового інструменту, як безпідставний платіж за відсутності будь-яких послуг; визнати незаконним нарахування на ОСОБА_1 заборгованості за комісією на загальну суму 1 212 грн. 24 коп. за відсутності користування будь-яким фінансовим інструментом «ПриватБанк»; визнати незаконним нарахування неустойки на загальну суму 8 949 грн. 08 коп., та зобов`язати банк зробити перерахунок пені та штрафу у відповідності до Закону України «Про захист прав споживачів».
Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19 листопада 2013 року зустрічну позовну заяву об`єднано в одне провадження з первісним позовом.
Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26 лютого 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 26 серпня 2014 року, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитом договором в сумі 13 000 грн. та витрати по оплаті судового збору у сумі 321 грн. 87 коп.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 січня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 задоволено. Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26 лютого 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 26 серпня 2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19 березня 2015 року скасовано тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України відносно ОСОБА_1 .
У червні 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з заявою про збільшення розміру позовних вимог, враховуючи суму заборгованості відповідача за кредитним договором станом на 15 травня 2015 року просило суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в загальному розмірі 20 290 грн. 67 коп. та судові витрати по справі.
У липні 2015 року ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подав до суду остаточну редакцію зустрічною позовної заяви, в якій просив суд відмовити у задоволені позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, як по причині його неукладеності, так й у зв`язку зі спливом строку позовної давності; стягнути з ПАТ КБ на користь ОСОБА_1 відшкодування матеріальних збитків в розмірі 6 997 грн. та 10 000 грн. моральної шкоди, понесених останнім внаслідок відверто незаконних дій працівників банку, та стягнути судові витрати по справі.
У серпні 2015 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з заявою про збільшення позовних вимог, уточнивши суму заборгованості за кредитним договором, та просило суд стягнути з відповідача на користь банку заборгованість за кредитним договором від 16 грудня 2006 року у загальному розмірі 31 260 грн. 47 коп. та стягнути судові витрати по справі.
Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 29 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 14 квітня 2016 року, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 18 848 грн. 26 коп., з яких: 1 407 грн. 82 коп. – заборгованість за кредитом, 12 360 грн. 54 коп. – заборгованість по процентам за користування кредитом, 707 грн. 14 коп. - заборгованість з комісії, 4 372 грн. 76 коп. -заборгованість з пені (за період з 23 жовтня 2009 року по 22 жовтня 2010 року). Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» витрати по оплаті судового збору у сумі 201 грн. 87 коп. та витрати на інформаційне-технічне забезпечення в розмірі 120 грн. В задоволені зустрічного позову відмовлено.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 жовтня 2016 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 задоволено. Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 29 січня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 14 квітня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
У грудні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з заявою про уточнення розміру позовних вимог та остаточно просило суд стягнути з відповідача на користь банку заборгованість за кредитним договором від 16 грудня 2006 року в загальному розмірі 31 260 грн. 47 коп. та стягнути судові витрати по справі.
Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 29 квітня 2020 року позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № ZPVCRX02090033 від 16 грудня 2006 року у розмірі 1 517 грн. 53 коп., яка складається з: 1 407 грн. 82 коп. – заборгованість за кредитом, 109 грн. 71 коп. – заборгованість по відсотками за користування кредитом.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 15 грн. 16 коп. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення справи у розмірі 120 грн.
В іншій частині позову Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» відмовлено.
У задоволені зустрічного позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення матеріальної та моральної шкоди відмовлено.
Зазначене рішення суду позивачем не оскаржується, а тому переглядається в межах вимог апеляційної скарги відповідача.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 зазначає, що рішення суду постановлено з порушенням норм матеріального і процесуального права. Апеляційну скаргу мотивує тим, що судом не в повній мірі досліджені всі обставини справи, не надана належна оцінка наданим доказам по справі, не застосовані норми ч. 2 ст. 1055 ЦК України, що призвело до неправильного вирішення справи в цілому. Судом проігноровані численні докази та аргументи щодо зустрічного позову. Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити банку у задоволені позовних вимог у повному обсязі, зустрічний позов задовольнити та стягнути судові витрати по справі.
АТ КБ «ПриватБанк» скористався своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а апеляційна скарга такою, що не підлягає задоволенню. Вказує, що посилання ОСОБА_1 на неотримання ним кредитних коштів спростовується доказами, що містяться в матеріалах справи. Також банк зазначає, що вимоги зустрічного позову є безпідставними, не доведені належними та допустимими доказами, а тому відмова суду першої інстанції в його задоволенні є законною та обґрунтованою.
Вислухавши доповідь судді, вивчивши апеляційну скаргу та матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.
Судом встановлено і підтверджено матеріалами справи, що 16 грудня 2006 року між АТ КБ «ПриватБанк» та  ОСОБА_1  укладено кредитний договір № ZPVCRX02090033, у вигляді підписання заяви про приєднання до Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), відповідно до умов якого відповідач отримав кредит, з метою придбання мобільного телефону, у розмірі 2 296 грн., з яких 2 050 грн. – вартість товару, 246 грн. – разова винагорода за надання банком фінансового інструменту. Відповідно до умов договору, відповідач отримав кредит зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % річних на суму залишу заборгованості за кредитом, з кінцевим строком повернення 16 грудня 2008 року. Відповідно до рахунку № 326 від 16 грудня 2006 року та меморіального ордеру № 61218В04А4 від 18 грудня 2006 року, частину кредитних коштів в розмірі 2 050 грн. банком було перераховано ФОП ОСОБА_4 в рахунок сплати за мобільний телефон Sony Ericsson K790i. 
У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за зазначеним кредитним договором утворилася заборгованість у сумі 31 260 грн. 47 коп., яка складається з: 2 296 грн. 00 коп. – заборгованості за кредитом; 21 414 грн. 69 коп. – заборгованості по процентам за користування кредитом; 1 212 грн. 24 коп. – заборгованості з винагороди за надання фінансового інструменту; 4 372 грн. 76 коп. – заборгованості з пені (за період з 23 жовтня 2009 року по 22 жовтня 2010 року); 500 грн. – штрафу (фіксована частина); 1 464 грн. 78 коп. – штрафу (процентна складова). 
Задовольняючи позовні вимоги банку в частині стягнення з відповідача основної суми заборгованості та відсотків за користування кредитом в межах строку позовної давності, суд першої інстанції виходив з того, що вважав їх обґрунтованими та доведеними. 
Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції посилався на відсутність належних та допустимих доказів, що підтверджували б законність вимог позивача за зустрічним позовом.
Колегія суддів погоджується із зазначеними висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
Згідно з ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. 
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
З матеріалів справи вбачаться та правильно встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_1 дійсно звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання кредиту для купівлі мобільного телефону.
Частиною кредитного договору позивачем визначено Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), проте зазначені умови, надані позивачем,ОСОБА_1 не підписані, а отже колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що банком не доведено належними доказами з якими саме умовами погоджувався відповідач.
Також, колегія суддів приходить до висновку, що зазначені Умови мають мінливий характер, а тому їх редакцію, надану позивачем, не можна вважати частиною спірного кредитного договору. А отже підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань та погодили порядок нарахування відсотків за користування кредитом за підвищеною ставкою – відсутні.
Зазначені висновки суду узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постанові від 03 липня 2019 року в справі № 342/180/17.
Разом з тим, відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що банк має право на повернення позичальником основної суми заборгованості та відсотків за користування кредитом, розмір яких вказаний в заяві позичальника.
Посилання скаржника на помилковість незастосування судом першої інстанції положень ч. 2 ст. 1055 ЦК України до спірного кредиту колегія суддів не бере до уваги, оскільки відповідно до ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Відповідно до ч. 3 ст. 218 ЦК України якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним.
З пояснень відповідача, наданих суду протягом всього періоду розгляду справи, та матеріалів справи вбачається, що метою укладання спірного кредитного договору є придбання ОСОБА_1 мобільного телефону, який він отримав, про що зокрема зазначено в його заяві від 01 квітня 2020 року. Посилання останнього на невиконання банком обов`язку по оплаті товару колегія суддів не бере до уваги, оскільки зазначений факт не оспорюється продавцем - ФОП ОСОБА_4 , відомостей про наявність спору про стягнення коштів за мобільний телефон суду не надано. Доводи про неналежно оформлені банківські документи не є підставою вважати, що банк не виконав свою частину договору, а зводяться до незгоди з формальним оформленням банком правочину.
Таким чином, оскільки ОСОБА_1 отримав товар, банк сплатив його вартість, а ФОП ОСОБА_4 отримав кошти за товар, колегія суддів приходить до висновку, що сторони договору підтвердили вчинення дій, передбачених кредитним договором, зокрема шляхом прийняття його виконання, а отже кредитний договір в частині надання кредитних коштів в розмірі вартості мобільного телефону, сплати відсотків за договором в розмірі 12% річних є дійсним.
Що стосується посилання відповідача на недійсність всього кредитного договору у зв`язку з відсутністю доказів підписання сторонами Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), колегія суддів звертає увагу, що судом першої інстанції було враховано позицію Верховного Суду щодо безпідставності їх застосування, та стягнено з відповідача заборгованість, що розрахована виходячи з умов, що були узгоджені в Заяві позичальника про приєднання до Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), яка була підписана відповідачем.
Більш того, відповідно до ч. 1 ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.
Окрім того, судом першої інстанції задоволено клопотання відповідача про застосування строку позовної давності як до заборгованості за тілом кредиту, так і за відсотками за користування кредитом.
Отже, виходячи з принципу справедливості, враховуючи, що відповідачем було отримано товар, який був оплачений за рахунок кредитних коштів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення вимог банку в частині стягнення з відповідача основної суми заборгованості за кредитним договором та відсотків за користування кредитом, в межах трирічного строку позовної давності, оскільки відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Також колегія суддів погоджується з висновками суду, викладеними в оскаржуваному рішенні, щодо безпідставності вимог зустрічного позову ОСОБА_1 про стягнення з банку на його користь матеріальної та моральної шкоди.
Так, колегія суддів погоджується, що у виконавчому провадженні, в рамках якого, за поданням державного виконавця, ОСОБА_1 було встановлено тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, ПАТ КБ «ПриватБанк» був стягувачем, а не виконавцем. Більш того, і рішення суду, що перебувало на виконанні, і ухвала про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України на час туристичної подорожі, що не відбулася, були чинними та не скасованими.
Окрім того ПАТ КБ «ПриватБанк» не був стороною правовідносин, що виникли між ОСОБА_1 та туроператором, а отже банк не може нести відповідальності за неотримання відповідачем туристичних послуг. 
Колегія суддів вважає відмову суду в задоволенні зустрічного позову законною також виходячи з причинно-наслідкового зв`язку між подіями, що мали місце від дня укладення кредитного договору.
Так, даний судовий процес виник у зв`язку з порушенням ОСОБА_1 свого зобов`язання внаслідок незаконної односторонньої відмови від виконання умов кредитного договору, а саме погашення заборгованості за придбаний мобільний телефон. А виконавче провадження, що було відкрито з метою виконання заочного рішення суду від 26 вересня 2011 року та в рамках якого боржника було обмежено у праві виїзду закордон, відбувалось в рамках чинного на той момент законодавства. 
Тому щодо вимог про стягнення з банку моральної шкоди колегія зазначає наступне.
Поняття моральної (немайнової) шкоди і порядок її відшкодування визначено у статті 23 ЦК України.
Спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, передбачених ЦК України та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Колегія приходить до висновку, що ОСОБА_1 не доведено вини АТ КБ «ПриватБанк» в застосуванні йому моральної шкоди внаслідок відмови йому у перетині кордону.
Щодо вимог ОСОБА_1 про стягнення з банку вартості втраченої туристичної путівки, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що останнім взагалі не доведено факту понесення ним будь-яких витрат з придбання даної путівки, оскільки ані суду першої інстанції, ані апеляційному суду належних та допустимих доказів надано не було.
Таким чином, враховуючи вищевикладене, виходячи з принципу справедливості та всебічності судового розгляду, колегія суддів приходить до висновку про правомірність відмови судом першої інстанції у задоволенні зустрічного позову. 
Інші докази та обставини, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, а тому не є суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Ленінського районного м. Запоріжжя від 29 квітня 2020 року в цій справі залишити без змін.
Дата складання повної постанови 21 вересня 2020 року.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий: В.Ю. Бєлка

Судді: С.В. Кухар

Е.А. Онищенко