ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
2 вересня 2020 року
м. Київ
 
справа № 638/19675/17
провадження № 61-10св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Публічне акціонерне товариство «Банк Михайлівський» в інтересах якого діє уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський», Фонд гарантування вкладів фізичних осіб,
 
провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського апеляційного суду від 14 листопада 2018 року, постановлену колегією у складі суддів: Овсяннікової А. І., Коваленко І. П., Сащенко І. С.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Публічного акціонерного товариства (далі - ПАТ) «Банк Михайлівський» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський» та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) про визнання права та зобов`язання подати до Фонду зміни і доповнення до переліку рахунків, за якими вкладники мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду.
В обґрунтування позову вказувала, що 7 лютого 2015 року між нею та ПАТ «Банк Михайлівський» укладено договір про надання та використання платіжної карти «Депозитна карта «Дохідна п`ятниця», на виконання умов якого позивачу відкрито поточний рахунок № НОМЕР_1 . 21 березня 2016 року нею та 
ПАТ «Банк Михайлівський» укладено договір № 980-006-000004020 банківського рахунку «Поточний рахунок для обслуговування строкового вкладу (депозиту)». Згідно з пунктом 1 цього договору банк за ініціативою клієнта відкриває клієнту на його ім`я поточний рахунок № НОМЕР_2 в гривні для зберігання грошей клієнта і здійснює його розрахунково-касове обслуговування за допомогою платіжних інструментів відповідно до вимог чинного законодавства України, умов цього договору та розпоряджень клієнта, а клієнт зобов`язується оплачувати послуги банку. В подальшому поточний рахунок використовувався для поповнення та зняття готівкових коштів через касу банку, для безготівкових зарахувань та повернення коштів.
21 березня 2016 року та 22 березня 2016 року нею, як позикодавцем, та 
Товариством з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Кредитно-інвестиційний центр», як позичальником, укладено договори «Суперкапітал» 
№ 980-006-000208031 та «Капітал+» № 980-006-000208377, згідно з умовами яких ТОВ «Кредитно-інвестиційний центр» отримало у тимчасове платне користування грошові кошти в розмірі 50 000 грн та 20 000 грн відповідно і зобов`язалося повернути їх позикодавцю в установлений договором строк на рахунок 
ПАТ «Банк Михайлівський» та сплатити проценти за період користування коштами. На виконання вказаних договорів 21 та 22 березня 2016 року нею перераховано на рахунок ТОВ «Кредитно-інвестиційний центр» грошові кошти в сумі 50 000 грн та 20 000 грн.
Позивач вказував, що згідно з довідкою про стан рахунку № НОМЕР_1 , виданою ПАТ «Банк Михайлівський», на 19 травня 2016 року на вказаному рахунку в ПАТ «Банк Михайлівський» знаходилися кошти у розмірі 
2 882,33 грн, у тому числі: вхідний залишок у розмірі 1 640,52 грн; кошти в сумі 209,03 грн, зараховані на зазначений рахунок 19 травня 2016 року в результаті здійснення ТОВ «Кредитно-інвестиційний центр» переказу коштів (транзакції) з призначенням платежу - «Оплата процентів за договором № 980-006-000208377 «Капітал+» від 22 березня 2016 року; кошти в сумі 1 032,78 грн, зараховані на зазначений рахунок 19 травня 2016 року в результаті здійснення ТОВ «Кредитно-інвестиційний центр» переказу коштів (транзакції) з призначенням платежу - «Оплата процентів за договором № 980-006-000208031 «Суперкапітал» 
від 21 березня 2016 року.
Згідно з довідкою про стан рахунку № НОМЕР_2 , виданою ПАТ «Банк Михайлівський», за період з 19 травня 2016 року до 31 жовтня 2016 року, 
19 травня 2016 року на рахунок позивача в цьому банку зараховано 70 000 грн, у тому числі: 20 000 грн - з призначення платежу «Повернення коштів згідно з договором № 980-006-000208377 «Капітал+» від 22 березня 2016 року» (платник - 
ТОВ «Кредитно-інвестиційний центр»); 50 000 грн - з призначенням платежу «Повернення договору № 980-006-000208031 «Суперкапітал» від 21 березня 
2016 року» (платник - ТОВ «Кредитно-інвестиційний центр»).
13 червня 2016 року виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення про запровадження з цієї дати тимчасової адміністрації ПАТ «Банк Михайлівський», а з 13 липня 2016 року розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Банк Михайлівський». Вона звернулась до відповідача з проханням включити її до переліку вкладників, однак їй відмовлено.
За таких обставин позивач просила визнати за нею право на одержання відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» відшкодування за вкладами за рахунок Фонду за рахунками № НОМЕР_1 на суму 1 241,81 грн та № НОМЕР_2 на суму 70 000 грн, відкритих у 
ПАТ «Банк Михайлівський», та зобов`язати уповноважену особу Фонду на ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський» подати до Фонду зміни і доповнення до переліку рахунків, за якими вкладники мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду, стосовно вказаних рахунків у межах гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами.
Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття 
Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 3 квітня 2018 року, ухваленим у складі судді Омельченко К. О., позов задоволено.
Визнано право ОСОБА_1 на одержання відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» відшкодування за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб за рахунками 
№ НОМЕР_1 на суму 1 241,81 грн та № НОМЕР_2 на суму 70 000 грн, відкритих у ПАТ «Банк Михайлівський».
Зобов`язано уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський» подати до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб зміни та доповнення до переліку рахунків, за якими вкладники мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду, стосовно рахунків ОСОБА_1 , відкритих у ПАТ «Банк Михайлівський», 
№ НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 у межах гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції вважав неправомірними дії уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський» щодо відмови у включенні позивача до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами, тому дійшов висновку про задоволення позову.
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 14 листопада 2018 року задоволено апеляційну скаргу Уповноваженої особи Фонду на ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський», скасовано рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 3 квітня 2018 року та закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Банк Михайлівський» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський», Фонду про визнання права та зобов`язання подати до Фонду зміни та доповнення до переліку рахунків, за якими вкладники мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду.
Ухвалюючи судове рішення, апеляційний суд виходив з того, що спір у даній справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.
Дійшовши такого висновку, апеляційний суд врахував правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 12 квітня 2018 року у справі № 820/11591/15 (провадження № 11-239апп18).
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення процесуального права, просить скасувати ухвалу Харківського апеляційного суду від 14 листопада 
2018 року і залишити в силі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова  від 3 квітня 2018 року.
Касаційна скарга мотивована помилковістю висновків апеляційного суду про віднесення спору в цій справі до публічно-правового, оскільки у даній справі правовідносини виникають тільки на підставі цивільно-правової угоди банківського рахунка, які за своєю правовою природою є приватноправовими правовідносинами, врегульовані ЦК України, а відповідно до частини першої 
статті 1 ЦК України ним регулюються цивільні правовідносини, засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
У даному випадку Фонд виступає гарантом перед вкладником за виконання банком своїх повноважень і має ознаки забезпечення зобов`язання, передбачені статтями 546, 548 ЦК України.
На думку заявника, апеляційний суд не врахував, що у разі визначення юрисдикційності спору не за змістом правовідносин, що виникли між сторонами, а за розміром вкладу, який підлягає відшкодуванню, без урахування змісту позовних вимог та мети позову - отримати свій вклад і нараховані проценти, чому перешкоджає невизнання уповноваженою особою Фонду як органом управління банком, права позивача на вклад, тобто наявність спору про майнове право, яке підлягає захисту з урахуванням статті першої Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, статей 41 та 55 Конституції України, не ґрунтується на вимогах закону. 
Вказаний висновок викладений в окремих думках суддів Великої Палати Верховного Суду Лященко Н. П. і Ситнік О. М. у справі № 127/25132/17 
від 14 листопада 2018 року; у справі № 820/893/16 від 17 жовтня 2018 року; у справі № 811/3526/15 від 6 червня 2018 року; у справі № 804/15159/15 
від 6 червня 2018 року; у справі № 803/1251/16 від 3 жовтня 2018 року, у справі № 818/377/16 від 6 червня 2018 року; у справі № 815/2229/16 від 31 жовтня 
2018 року.
Заявник вважає, що спір у даній справі не є публічно-правовим та не належить до юрисдикції адміністративних судів, адже за вказаних обставин цей спір має приватноправовий характер і підлягає судовому розгляду в межах цивільної юрисдикції.
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
 
Провадження у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 8 січня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
У квітні 2019 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що 7 лютого 2015 року ОСОБА_1 та ПАТ «Банк Михайлівський» уклали договір № 200211418 про надання та використання платіжної карти «Депозитна карта «Дохідна п`ятниця», в рамках якого банком на її ім`я відкритий рахунок № НОМЕР_1 .
21 березня 2016 року ОСОБА_1 та ПАТ «Банк Михайлівський» уклали договір банківського рахунка «Поточний рахунок для обслуговування строкового вкладу (депозиту)» № 980-006-000040201, відповідно до умов якого позивачу відкрито поточний рахунок № НОМЕР_2 .
21 та 22 березня 2016 року ОСОБА_1 як позикодавцем та ТОВ «Кредитно-інвестиційний центр» як позичальником укладено договори «Суперкапітал» 
№ 980-006-000208031 та «Капітал+» № 980-006-000208377, згідно з умовами яких 
ТОВ «Кредитно-інвестиційний центр» отримало у тимчасове платне користування грошові кошти в розмірі 50 000 грн та 20 000 грн, і зобов`язалося повернути їх позикодавцю в установлений договором строк на рахунок 
ПАТ «Банк Михайлівський» та сплатити за період користування відповідні проценти.
На виконання вказаних договорів 21 та 22 березня 2016 року позивачем перераховано на рахунок ТОВ «Кредитно-інвестиційний центр» грошові кошти в сумі 50 000 грн та 20 000 грн.
З довідки ПАТ «Банк Михайлівський» від 30 травня 2017 року про стан рахунку позивача №  НОМЕР_2 суди встановили, що 19 травня 2016 року з банківського рахунку ТОВ «Кредитно-інвестиційний центр» позивачу здійснено повернення коштів в сумі 70 000 грн, які знаходяться на рахунку 
№ НОМЕР_2 в ПАТ «Банк Михайлівський». Згідно з довідкою
від 30 травня 2017 року про стан рахунку позивача № НОМЕР_3 
на 19 травня 2016 року на рахунку позивача у ПАТ «Банк Михайлівський» знаходяться грошові кошти у розмірі 2 882,33 грн.
21 листопада 2016 року через установу банка-агента Фонду - відділення № 1 ПУМБ в м. Харкові позивачу виплачено частину коштів, які знаходилися на її рахунку № НОМЕР_1 в ПАТ «Банк Михайлівський» у сумі 1 640,52 грн.
Судами встановлено, що на підставі рішення Національного банку України 
(далі - НБУ) від 23 травня 2016 року № 14/БТ «Про віднесення ПАТ «Банк Михайлівський» до категорії неплатоспроможних» 23 травня 2016 року виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення № 812 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк Михайлівський» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку» і рішення від 13 червня 
2016 року № 991 «Щодо продовження строку тимчасової адміністрації у 
ПАТ «Банк Михайлівський», згідно з якими розпочату процедуру виведення 
ПАТ «Банк Михайлівський» з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації строком з 23 травня 2016 року до 22 липня 2016 року включно.
На підставі рішення Правління НБУ № 124-рш від 12 липня 2016 року «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський»
12 липня 2016 року виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення № 1213 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Банк Михайлівський» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку», згідно з яким розпочата процедура ліквідації банку і виплати коштів вкладникам цього банку.
ОСОБА_1 на адресу відповідача направило заяву-вимогу про включення її до переліку вкладників, проте їй було відмовлено з посиланням на те, що договори від 21 та 22 березня 2016 року № 980-006-000208031 та № 980-006-000208377 укладені нею безпосередньо з ТОВ «Кредитно-інвестиційний центр» без участі ПАТ «Банк Михайлівський» та вказані договори не відповідають вимогам Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо відшкодування фізичним особам через систему гарантування вкладів фізичних осіб шкоди, завданої зловживаннями у сфері банківських та інших фінансових послуг» за своїм суб`єктним складом.
Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови 
Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
8 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року 
№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
Частиною другою розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
За таких обставин розгляд касаційної скарги  ОСОБА_1 на ухвалу Харківського апеляційного суду від 14 листопада 2018 року здійснюється Верховним Судом у порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 3 жовтня 2017 року № 2147?VIII, що діяла до 8 лютого 2020 року.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України у редакції Закону України 
від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до статті 400 ЦПК України у тій же редакції під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення (частина третя статті 401 ЦПК України).
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.
У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.
За вимогами частини першої статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.
Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Частиною першою статті 19 ЦПК України встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Разом з тим відповідно до частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Зокрема, юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 4 цього Кодексу).
З аналізу наведених процесуальних норм вбачається, що до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників - суб`єкт владних повноважень - здійснює владні управлінські функції в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.
Натомість визначальні ознаки приватноправових відносин - це юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.
При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Помилковим є застосування статті 19 КАС України та поширення юрисдикції адміністративних судів на усі спори, стороною яких є суб`єкт владних повноважень, оскільки при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб`єкта владних повноважень), натомість визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір.
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Термін «публічно-владні управлінські функції» означає, що такі функції суб`єкта спрямовані на задоволення публічного інтересу; зміст поняття «владні» полягає в наявності у суб`єкта повноважень застосовувати надану йому владу, за допомогою якої впливати на розвиток правовідносин. Управлінські функції - це основні напрямки діяльності органу влади, його посадової чи службової особи або іншого уповноваженого суб`єкта, спрямовані на управління діяльністю підлеглого суб`єкта.
Враховуючи викладене, до юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома чи більше суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у правовідносинах, в яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний (зобов`язані) виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень.
Зазначене узгоджується із правовим висновком, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 914/2006/17 (провадження № 12-58гс18), від 18 грудня 2019 року у справі № 263/6022/16-ц (провадження № 14-438цс19).
ОСОБА_1  звернулася до суду з позовними вимогами про порушення її прав на включення до реєстру вкладників, які мають право на виплату гарантованої за рахунок Фонду суми, що не перевищує 200 000 грн.
Зміст позовних вимог та їх нормативне регулювання дають підстави вважати, що невключення рахунків позивача до переліку рахунків, за якими вона зможе отримати відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду, спричиняють публічно-правовий спір, пов`язаний зі здійсненням владних управлінських функцій, що підпадає під юрисдикцію адміністративних судів.
Юрисдикція суду щодо спорів за участю Фонду визначається з огляду на зміст правовідносин та функції, які у них виконує Фонд.
Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» установлює правові, фінансові й організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду, порядок виплати відшкодування за вкладами, а також регулює відносини між Фондом, банками, НБУ, визначає повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.
Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом. Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об`єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні (частини перша та друга статті 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).
Відповідно до частини другої статті 6 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд приймає нормативно-правові акти з питань, віднесених до його повноважень, які є обов`язковими до виконання банками, юридичними та фізичними особами.
Перелік функцій, що їх виконує Фонд, наведений у частині другій статті 4 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», згідно з якою Фонд у порядку, передбаченому цим Законом, здійснює, зокрема, заходи щодо організації виплат відшкодувань за вкладами (пункт 4 вказаної частини).
Отже, Фонд створений з метою реалізації публічних інтересів держави у сфері гарантування вкладів фізичних осіб і виведення неплатоспроможних банків з ринку та здійснює у цій сфері нормативне регулювання, тобто наділений владними управлінськими функціями та є суб`єктом владних повноважень у розумінні КАС України.
Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами (абзац перший частини першої статті 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»). Вкладник має право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами (частина друга статті 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).
Протягом шести днів з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку виконавча дирекція Фонду затверджує реєстр вкладників для здійснення виплат відповідно до наданого уповноваженою особою Фонду переліку вкладників. Фонд публікує оголошення про відшкодування коштів вкладникам у газетах «Урядовий кур`єр» або «Голос України» та на своїй офіційній сторінці в мережі Інтернет не пізніше ніж через сім днів з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку (частина п`ята статті 27 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).
Фонд розпочинає виплату відшкодування коштів вкладникам, їх представникам та спадкоємцям у національній валюті України в готівковій або безготівковій формі не пізніше семи днів з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку (частина перша статті 28 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).
Правовідносини стосовно отримання вкладником гарантованого державою відшкодування за рахунок коштів Фонду в межах граничної суми мають управлінський характер і складаються між Фондом та вкладником без участі банку-боржника. Спір стосовно права фізичної особи на відшкодування за вкладом за рахунок коштів Фонду у сумі, що не перевищує 200 000 грн (якщо адміністративна рада Фонду згідно з пунктом 17 частини першої статті 9 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не прийняла рішення про збільшення граничної суми такого відшкодування), є публічно-правовим і пов`язаний із виконанням Фондом владної управлінської функції з організації виплати цього відшкодування.
Зазначене узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 18 квітня 2018 року у справі № 813/921/16 (провадження № 11-126апп18), від 23 травня 2018 року у справі № 820/3770/16 (провадження № 11-409апп18), від 6 червня 2018 року у справах № 811/3526/15 (провадження № 11-170апп18), № 813/6392/15 (провадження № 11-285апп18), 
№ 818/377/16 (провадження № 11-158апп18), № 804/15159/15 (провадження 
№ 11-100апп18), № 815/863/16 (провадження № 11-159апп18), від 14 листопада 2018 року у справі № 127/25132/17 (провадження № 14-453цс18), 
від 28 листопада 2018 року у справі № 592/13020/17 (провадження 
№ 14-482цс18), від 23 січня 2019 року у справі № 639/5960/17 (провадження 
№ 14-513цс18), від 7 серпня 2019 року у справі № 646/6644/47 (провадження 
№ 14-352цс19), від 15 січня 2020 року у справі № 334/452/18 (провадження 
№ 14-527цс19), від 19 лютого 2020 року у справі № 234/11395/14-ц (провадження № 14-349цс19).
Встановивши вказані обставини, суд апеляційної інстанцій правильно визначив характер правовідносин, зазначив, що Фонд є державною спеціалізованою установою, яка виконує функції державного управління у сфері гарантування вкладів фізичних осіб, тому спори, які виникають у цих правовідносинах, є публічно-правовими та підлягають розгляду за правилами КАС України в порядку адміністративного судочинства.
Доводи касаційної скарги про помилковість висновків апеляційного суду щодо визначення характеру спірних правовідносин та необхідність розгляду справи в порядку цивільного судочинства відхиляються касаційним судом, оскільки при виборі і застосуванні вказаних норм права до спірних правовідносин апеляційний суд врахував висновки щодо їх застосування, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду в аналогічних за обставинами справах.
Також підлягають відхиленню доводи касаційної скарги про неврахування апеляційним судом висновків, викладених суддями Великої Палати Верховного Суду в окремих думках, оскільки відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, висновки, наведені в окремій думці, не підлягають врахуванню судами.
Доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду апеляційної інстанцій, що не належить до повноважень суду касаційної інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що оскаржену ухвалу постановлено без додержання норм матеріального та процесуального права, та зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до положень
статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень Верховного Суду.
Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено і заявник такі не вказує.
За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування ухвали апеляційного суду, оскільки суд апеляційної інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини третьої 
статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судового рішення суду апеляційної інстанцій без змін.
Щодо судових витрат
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтею 400 ЦПК Україниу редакції, чинній на час подання касаційної скарги, статтями 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ :
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Харківського апеляційного суду від 14 листопада 2018 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:  	С. О. Карпенко В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов