Справа № 2-4289/2005                                Головуючий у 1 інстанції: Дзеньдзюра С.М. 
Провадження № 22-ц/811/1154/20                        Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я. 
Категорія: 70

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

31 липня 2020 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Мельничук О.Я., 
суддів Крайник Н.П., Шеремети Н.О.
при секретарі Юзефович Ю.І.
без участі сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Франківського районного суду міста Львова від 05 березня 2020 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії головного державного виконавця Сихівського відділу ДВС м.Львів Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції Голонко М.В., суд- 

В С Т А Н О В И В :

30 січня 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд зі скаргою на дії головного державного виконавця Сихівського відділу ДВС м.Львів Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції Голенко М.В. мотивуючи її тим, що на виконанні у Сихівському відділі державної виконавчої служби у м.Львові Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції перебуває виконавче провадження №4474470 із примусового виконання виконавчого листа №2-4289, виданого 10.01.2006 року Франківським районним судом м.Львова про стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 в розмірі 1/4 частини доходів, але не менше прожиткового мінімуму доходів громадян щомісячно, починаючи з 29.04.2005 року.
01.08.2019 року державним виконавцем винесена постанова від 01.08.2019 року про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду ОСОБА_1 за межі України. Крім цього, зазначає, що всупереч Закону України «Про виконавче провадження» постанову про відкриття виконавчого провадження йому рекомендованим поштовим відправленням не надсилали у зв`язку з цим всі подальші дії державного виконавця, в тому числі і винесення постанов, є передчасними. Також зазначає, що підставою для винесення оскаржуваної постанови виконавцем зазначено ухилення від виконання рішення, що набрало законної сили та підлягає примусовому виконанню, однак в матеріалах виконавчого провадження відсутні докази, які б свідчили про ухиляння його від виконання обов`язків покладених на нього рішенням суду.
Вказує, що оскільки тільки в редакції Закону України «Про виконавче провадження» від 07.12.2017 року введенні обмеження прав фізичної особи у праві виїзду за межі України, ці обмеження можуть застосовуватись, якщо вказана заборгованість виникла після 06.02.2018 року.

Ухвалою Франківського районного суду міста Львова від 05 березня 2020 року в задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії головного державного виконавця Сихівського відділу ДВС м. Львів Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції Голонко М.В. - відмовлено.
Ухвалу суду оскаржив ОСОБА_1 .
Вважає ухвалу суду незаконною, необгрунтованою та такою, що постановлена з порушенням норм матеріального і процесуального права. Звертає увагу, що при постановленні оскаржуваної ухвали судом досліджено повідомлення про вручення поштового відправлення від 04.11.2005 року ОСОБА_4 та не встановлено ким останній приходить скаржнику. Звертає увагу, що оголошення його в розшук було безумовною підставою для зупинення виконавчого провадження, чого зроблено не було, що потягло в подальшому винесення державним виконавцем незаконних та необгрунтованих постанов. Таким чином вважає, що відсутність відомостей про отримання боржником документів виконавчого провадження, зважаючи на забезпечене ст.33 Конституції України право вільного пересування та виїзду за межі країни, відсутність доказів із підписом боржника про отримання особисто копії такої постанови, як і викликів державного виконавця, усі подальші дії державного виконавця, у тому числі й винесення постанов, передбачених пунктами 1-4 ч.9 ст.71 Закону України «Про виконавче провадження», є передчасними. Таким чином постанова про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України від 01.08.2019 року є протиправною, необгрунтованою та має бути скасована. Також звертає увагу введені обмеження прав фізичної особи за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір яких перевищує суму відповідних платежів за шість місяців. В апеляційній скарзі просить скасувати оскаржувану ухвалу.

Сторони в судове засідання не з`явилися, хоча про час та дату розгляду справи були повідомлені належним чином.

Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 23.07.2020 року, є дата складення повного судового рішення - 31 липня 2020 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга  ОСОБА_1 не підлягає до задоволенню із наступних підстав.

Постановляючи оскаржувану ухвалу про відмову в задоволенні скарги ОСОБА_1 , суд виходив з тих обставин, що державний виконавець виносячи постанову 01.08.2019 року про встановлення тимчасового обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України діяв в межах Закону України «Про виконавче провадження».
З такими висновками колегія суддів погоджується з наступних обставин.
Відповідно до ст.129-1 Конституції України, судове рішення є обов`язковим до виконання.
Зі змісту ст.5 Закону України «Про виконавче провадження», примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців.
Згідно ст.2 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», правовою основою діяльності органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є Конституція України, цей Закон, міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, інші закони, нормативно-правові акти, прийняті на їх виконання.
Сімейним кодексом України, зокрема ст.180 передбачено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. ч.3 ст.181 СК України встановлено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з якими проживає дитина.
Судом встановлено, що 09.11.2005 року Франківським районним судом м.Львова вирішено стягувати з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 на утримання дитини ОСОБА_3 аліменти у розмірі 1/4 частин від всіх видів його заробітку, але не менше неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, щомісячно, починаючи з 29 квітня 2005 року. 
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 отримав судову повістку на судове засідання призначене на 09.11.2005 року. На виконання рішення Франківського районного суду міста Львова від 09 листопада 2005 року про стягнення аліментів, Франківським районним судом м.Львова 10.01.2006 року видано виконавчий лист.
Відповідно до ч.1 ст.27 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції 01.01.2006р.), копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження), які повинні бути доведені державним виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією. 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відсутність підпису боржника про отримання особисто копії постанови про відкриття виконавчого провадження не є підставою вважати незаконною винесену державним виконавцем постанови про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України. 
Також суд не враховує твердження скаржника про те, що в матеріалах виконавчого провадження відсутні докази про ухиляння боржника від виконання обов`язків покладених на нього рішенням суду.

Колегія суддів вважає, що оскільки маючи обов`язок по утриманню дитини до досягнення повноліття, знаючи про рішення суду про стягнення аліментів та виконавче провадження, скаржник протягом більше 14 років жодним чином не вживав заходів для його виконання, а навпаки всіляко ухилявся від свого батьківського обов`язку не тільки на утримання дитини а й на прийнятті участі в її вихованні. 
Суд першої інстанції правильно звернув увагу на практику Європейського суду з прав людини про те, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки (справа Каракуця проти України).
Відповідно до п.1 ч.9 ст.71 Закону України «Про виконавче провадження», за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, державний виконавець виносить вмотивовані постанови про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі. Оскільки з часу прийняття нової редакції Закону України «Про виконавче провадження» до часу винесення оскаржуваної постанови (01.08.2019 року) сукупний розмір заборгованості скаржника перевищив суму відповідних платежів більше як за два роки (а не чотири місяці, як передбачено законом), то суд приходить до висновку, що виконавцем правильно застосовано вимоги Закону України «Про виконавче провадження» зокрема щодо дії його в часі.
Крім цього, ч.9 ст.71 Закону України «Про виконавче провадження» носить імперативний характер, а тому покликання представника скаржника про те, що на момент винесення постанови державного виконавця від 01.08.2019 року про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, діяла ухвала Сихівського районного суду м.Львова від 11.10.2013 року, якою відповідно тимчасово обмежено ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України,
За таких обставин, постанова головного державного виконавця Сихівського відділу ДВС м. Львів Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції Голенко М.В. прийнята відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження», а тому скарга до задоволення не підлягає.

Згідно норм ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази.
Доводи апеляційної скарги  ОСОБА_1 жодним чином висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу Франківського районного суду міста Львова від 05 березня 2020 рокузалишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Ухвалу Франківського районного суду міста Львова від 05 березня 2020 року- залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її постановлення, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 31 липня 2020 року.

Головуючий:                                                О.Я. Мельничук

       Судді:                                                                Н.П. Крайник

                                                                       Н.О. Шеремета