П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 вересня 2020 року
м. Рівне

Справа № 559/66/20
Провадження № 22-ц/4815/907/20

Головуючий у Дубенському міськрайонному
суді Рівненської області: суддя Ралець Р.В.
Рішення суду першої інстанції ухвалено
01 червня 2020 року у м. Дубно Рівненської області 
Фіксування судового засідання за допомогою 
звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
головуючий: суддя Хилевич С.В.
судді: Боймиструк С.В., Ковальчук Н.М.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 01 червня 2020 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, 
в с т а н о в и в :
У січні 2020 року в суд звернулося Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк" (далі - АТ КБ "Приватбанк" або банк) з позовом до  ОСОБА_1  про стягнення заборгованості. Мотивуючи свої вимоги, покликалося на укладений між сторонами 04 грудня 2013 року кредитний договір б/н, відповідно до якого відповідач отримав кредит в розмірі 1 800 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Проте у зв`язку із тим, що останній порушував взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, утворилась заборгованість, яка станом на 31 жовтня 2019 року складалась з: 1 438,69 гривень - заборгованість за кредитом; 50 021,89 гривень - відсотки за користування кредитом; 1 900 гривень - пеня; а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 гривень - фіксована частина; 2 668,03 гривень - процентна складова.
З наведених підстав просило стягнути з  ОСОБА_1  заборгованість у розмірі 56 528,61 гривень за кредитним договором №б/н від 04 грудня 2013 року.        
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 01 червня 2020 року позов задоволено частково.
Стягнуто з  ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № б/н від 04 грудня 2013 року в розмірі 1438,69 гривень, а також судові витрати в розмірі 52,55 гривень.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
На рішення суду позивачем подано апеляційну скаргу, де покликалось на його незаконність і необґрунтованість, які полягали в порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права. 
На її обґрунтування зазначалось, що всупереч принципам змагальності, об`єктивності та неупередженості місцевий суд за відсутності в справі мотивованих і підтверджених доказами заперечень відповідача замість позичальника навів доводи проти вимог банку. При цьому взяв за основу оскаржуваного судового рішення встановлену Великою Палатою Верховного Суду правову позицію, яка, на переконання заявника, не може бути застосована при вирішенні спірних правовідносин. Підписавши анкету-заяву, відповідач ознайомився та погодився з тим, що він приєднався до запропонованих банком Умов і правил надання банківських послуг, а також тарифів щодо умов кредитування. Відсутність же підпису позичальника на відповідних Тарифах, Умовах та правилах не вказує про неукладеність договору, оскільки сама суть такого договору полягає в тому, що його умови визначаються однією стороною одноособово та викладаються у певних формулярах або інших стандартах, а інша сторона може лише приєднатися до таких умов, висловивши певним чином згоду на них. Покликалось на додану до апеляційної скарги виписку по рахунку, в якій відображені всі операції із погашення заборгованості, а також зняття коштів, розмір нарахованих відсотків та штрафних санкцій за порушення зобов`язань. Тобто цей документ підтверджує факт використання відповідачем кредитних коштів, що відображає й розрахунок заборгованості. Виписка має статус первинного документу, що підтверджено Переліком типових документів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №578/5 від 12 квітня 2012 року, а тому є належним та допустимим доказом. Вважало за необхідне застосувати висновки Верховного Суду від 23 грудня 2019 року в справі № 572/1169/17, де за подібних правовідносин суд касаційної інстанції скасував рішення попередніх судів та задовольнив вимоги банку, стягнувши заборгованість за кредитом та заборгованість по процентах за користування кредитом. Встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків за кредитом.
З викладених мотивів просило скасувати оскаржуване рішення суду в частині незадоволених позовних вимог щодо стягнення заборгованості за відсотками у розмірі 50 021,89 гривень та прийняти в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги про стягнення відсотків задовольнити у повному обсязі. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи АТ КБ "Приватбанк", колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.
Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Тому з огляду на те, що позивачем фактично оскаржуються рішення суду в частині незадоволених вимог та враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, апеляційний суд не перевіряє законність рішення в частині, яка не оскаржується.
Матеріалами справи з`ясовано, що 04 грудня 2013 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ "Приватбанк", де, зокрема, зазначено, що вказана заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між позичальником та банком договір про надання банківських послуг. Умови та правила надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті банку. 
Звертаючись до суду з позовом, як на підставу для його задоволення банк посилався на те, що в порушення умов договору від 04 грудня 2013 року та положень ст.ст. 509, 526, 1054 ЦК України відповідач свої зобов`язання за договором не виконав, тому станом на 31 жовтня 2019 року має заборгованість, яку визначено у загальному розмірі 56 528,61 гривень, з яких: 1 438,69 гривень - заборгованість за кредитом; 50 021,89 гривень - відсотки за користування кредитом; 1 900 гривень - пеня; а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 гривень - фіксована частина; 2 668,03 гривень - процентна складова.
На підтвердження узгодження умов договору АТ КБ "Приватбанк" додано до позовної заяви копію цієї анкети-заяви відповідача, розрахунок заборгованості, витяги з Умов та правил надання банківських послуг, а також Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна".
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.
Крім того, норми частин 1, 2 ст. 207 ЦК України вказують, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Між тим, матеріали справи не містять доказів, що відповідач розумів, ознайомився та погодився з Умовами та правилами, а також Тарифами банківських послуг, підписуючи 04 грудня 2013 року анкету-заяву про надання банківських послуг, і що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, в т.ч. й щодо сплати процентів, неустойки, штрафів за користування кредитними коштами саме у нарахованих банком порядку і розмірі.
Анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, окрім особистих даних відповідача, не містить жодної інформації щодо умов кредитування.
Отже, неможливо застосувати до спірних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, адже Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача, неодноразово ним змінювались, тобто кредитор міг додати до позовної документи, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
Відтак й відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем банк дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими позивач.
Відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину чи заперечень щодо його умов не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Тому безпомилковим є використання при вирішенні спору висновків постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі №342/180/17 (провадження №14-131цс19), які викладені щодо правильного застосування норм права, порушених в апеляційній скарзі.
Доцільність застосування цих висновків при відсутності заперечень щодо умов відповідного договору зі сторони відповідача та навіть при заочному розгляді справи підтверджена у низці постанов Верховного Суду, у т.ч.: від 09 жовтня 2019 року в справі № 180/1801/16-ц; від 31 липня 2019 року в справі № 755/1907/16-ц; від 24 липня 2019 року в справі № 203/3169/16-ц; від 31 липня 2019 року в справі 755/13316/16-ц; від 13 листопада 2019 року в справі № 755/17260/16-ц; від 24 липня 2019 року в справі №755/20484/15-ц; 21 жовтня 2019 року в справі №576/439/18; від 22 серпня 2019 року в справі № 243/515/16-ц; від 16 жовтня 2019 року в справі № 180/1706/16-ц; від 11 вересня 2019 року в справі № 753/23698/15-ц; від 30 жовтня 2019 року в справі № 355/558/18; від 04 вересня 2019 року в справі №382/1131/18. 
Згідно з ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Вирішуючи ж питання щодо дослідження виписки по рахунку, яка не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд враховує як вимоги ч. 1 ст. 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. 
Між тим, позивач не довів неможливість її подання раніше з причин, що об`єктивно не залежали від нього, хоча сторони повинні подати всі докази на підтвердження своєї позиції до суду першої інстанції, а не зволікати з тим, коли їм буде відмовлено в задоволенні позовних вимог, та потім вишукувати нові й долучати їх до апеляційної скарги.
Виключного значення для правильного вирішення справи цей доказ також не має, висновків суду попередньої інстанції не спростовує, адже такі обставини як підписання анкети-заяви, отримання та використання позичальником кредитних грошей не заперечуються. Проте цей документ не підтверджує факту погодження між сторонами умов кредитного договору, на підставі яких належить стягнути бажану банком суму заборгованості.
Хоча й у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються також на встановлені законом, однак вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених законодавством, зокрема, ст. 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив.
Колегія суддів не бере до уваги посилання АТ КБ "Приватбанк" на постанову Верховного Суду від 23 грудня 2019 року в справі № 572/1169/17, оскільки її висновки доводять необхідність стягнення заборгованості не лише за тілом кредиту. 
Так, при вирішенні касаційним судом спору було взято до уваги постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі №342/180/17, а заборгованість за відсотками стягнуто у зв`язку із тим, що процентна ставка зазначалась у підписаній позичальником анкеті-заяві.
Повно і правильно встановивши обставини справи, оцінивши наявні докази у їх сукупності та застосувавши при вирішенні спірних правовідносин норми матеріального права, які підлягали застосуванню, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив банку в задоволенні позову в частині стягнення відсотків за користування кредитом, пені та штрафів, позаяк такі вимоги є необґрунтовані.
Отже, доводи апеляційної скарги на увагу не заслуговують, а тому не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду, адже зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, що, зокрема, суперечить встановленій практиці Великої Палати Верховного Суду.
Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.
Справедливість, добросовісність та розумність згідно із пунктом 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).
Судовий збір, що понесений позивачем при поданні апеляційної скарги, відповідно до ст. 141 ЦПК України необхідно віднести на його ж рахунок.
Керуючись ст.ст. 374-375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" залишити без задоволення, а рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 01 червня 2020 року - без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:                                                           С.В. Хилевич
Судді:   С.В.Боймиструк  
Н.М.Ковальчук