УХВАЛА

08 липня 2020 року 
м. Київ

Справа №  924/926/19 
Верховний Суд у складі судді Касаційного господарського суду Пількова К. М.,
розглянувши матеріали касаційної скарги Акціонерного товариства "Укртрансгаз"
на рішення Господарського суду Хмельницької області від 08.01.2020 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 12.05.2020 у справі
за позовом Акціонерного товариства "Укртрансгаз"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Шепетівка Енергоінвест"
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Приватного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Шепетівкагаз"
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
про зобов`язання повернути в натурі безпідставно набуте майно - природний газ в обсязі 8157,116 тис. куб. м. та стягнення 54 510 252,95 грн вартості безпідставно набутого майна (природного газу) в обсязі 8157,116 тис. куб. метрів

ВСТАНОВИВ:

09.06.2020 Акціонерне товариство "Укртрансгаз" (далі - АТ "Укртрансгаз", Позивач) звернулося з касаційною скаргою на рішення Господарського суду Хмельницької області від 08.01.2020 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 12.05.2020 у цій справі.
Статтею 292 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) визначено форму і зміст касаційної скарги.
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 290 ГПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 287 цього Кодексу підстави (підстав).
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 287 ГПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати касаційну скаргу на рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
За положенням частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 287 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
У касаційній скарзі АТ "Укртрансгаз" зазначає, що підставою для подання скарги є неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права за відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини 2 статті 287, підпункти "а", "б", "в" пункту 2 частини 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України)). 
На переконання скаржника, суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми матеріального права, а саме: статті 202, 316, 319, 334, 509, 626, 714, 1212-1214 Цивільного кодексу України, підпункти 14.1.36, 14.1.202 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, а також порушили норми процесуального права, а саме: статті 7, 73, 86, 91, 236 ГПК України, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
Скаржник зазначає, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій про споживання відповідачем природного газу з ресурсу АТ "НАК "Нафтогаз України" не ґрунтуються на фактичних обставинах цієї справи та поданих доказах, оскільки АТ   "НАК "Нафтогаз України" не постачало відповідачу у спірному періоді природний газ, що в свою чергу передбачає відсутність факту закачування у газотранспортну систему відповідного обсягу газу з ресурсу АТ "НАК "Нафтогаз України". Відтак, в газотранспортній системі фактично був відсутній газ АТ "НАК "Нафтогаз України", який міг би спожити відповідач у спірному періоді.
Суди також не врахували, що факт здійснення господарської операції підтверджується не укладанням договору, а вчиненням фактичних дій, що спричиняють рух активів та капіталу. Поза увагою судів попередній інстанцій залишено відсутність у відповідача актів приймання-передачі природного газу.
Суди дійшли безпідставного висновку про те, що обов`язок АТ "НАК "Нафтогаз України" здійснювати постачання природного газу Товариству з обмеженою відповідальністю "Шепетівка Енергоінвест" (далі -Відповідач) у березні, листопаді та грудні 2017 року встановлений рішеннями Господарського суду Хмельницької області від 18.04.2018 у справі № 924/1068/17 та від 18.04.2018 у справі № 924/1099/17, оскільки обставини щодо відбору відповідачем природного газу у вказаному періоді не одержали оцінку суду, а тому не можуть розглядатися як такі, що встановлені судом та є преюдиціальними, на чому помилково наголосили в оскаржених рішеннях суди першої та апеляційної інстанцій.
Скаржник вказує, що суди попередніх інстанцій залишили поза увагою та не з`ясували правову природу наявного у спірний період договору на транспортування природного газу магістральними трубопроводами та відбору природного газу з ресурсу позивача в обсязі 8157,116 тис. куб. метрів, який здійснив відповідач, внаслідок чого безпідставно та необґрунтовано прийшли до висновку про відсутність правових підстав для застосування до спірних правовідносин приписів статті 1212 ЦК України. При цьому відповідач не надав жодного доказу на підтвердження обставин, якими він заперечує проти позовних вимог, зокрема доказів, які б підтверджували факт правомірного отримання природного газу від постачальника (підписаних актів приймання-передачі).
Скаржник вважає, що суд першої інстанції мав всі правові підстави для задоволення позову, але відмовив в позові, посилаючись на доводи, які не обґрунтовані поданими доказами, що не було виправлено судом апеляційної інстанції.
Обґрунтовуючи подану скаргу, АТ "Укртрансгаз" зазначає, що відповідно до частини четвертої статті 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, та посилається, зокрема, на висновки, викладені у таких постановах Верховного Суду:
1) від 18.05.2020 у справі № 826/16697/17, що право власності на природний газ переходить від постачальника до споживача після підписання актів приймання-передачі; основним первинним документом, що підтверджує факт переходу права власності на природний газ, є акти приймання-передачі, що підписуються постачальником та споживачем;
2) від 22.03.2018 у справі № 904/2092/17, від 20.02.2018 у справі №911/653/17, від 22.06.2018 у справі № 904/5621/17, що питання правомірності чи неправомірності дій/бездіяльності НАК "Нафтогаз України" щодо виділення номінацій у спірні місяці, правових наслідків таких дій може бути предметом окремого позову. В разі, якщо відповідач вважає, що НАК "Нафтогаз України" неналежно виконувало договірні зобов`язання, він (відповідач) не позбавлений права звернутись з відповідним позовом; 
3) від 17.04.2019 у справі №757/16163/17-ц, від 04.12.2019 у справі №917/1739/17; від 23.05.2018 у справі №629/4628/16-ц; від 20.11.2018 у справі №922/3412/17; Постановах Верховного Суду України від 30.11.2016 у справі №922/1008/15; від 07.12.2016 у справі №922/1009/15; від 12.04.2017 у справах №922/207/15, № 922/5468/14, що 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі; права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна. Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондиційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно;
4) від 20.12.2018 у справі № 920/169/18, що лише наявність укладеного договору не може свідчити про здійснення поставки природного газу споживачу, оскільки доказом який підтверджує факт поставки газу є підписаний між сторонами акт приймання-передачі природного газу, який фіксує проведення господарської операції. Для визнання відповідних зобов`язань між сторонами договірними необхідним є встановлення факту їх виникнення саме на підставі умов та на виконання відповідного договору.
На думку скаржника, окремі висновки судів попередніх інстанцій щодо застосування статті 1212 ЦК України свідчать про неправильне застосування норм матеріального права, та застосування (неправильне застосування) норм права статей 1212-1214 ЦК України без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду.
Також скаржник зазначає, що суди першої та апеляційної інстанції при розгляді цього спору безпідставно та необґрунтовано не врахували практику Верховного Суду щодо меж розгляду справи судом у справах за участю AT "НАК "Нафтогаз України" як третьої особи, чим порушили норми процесуального права, а саме статті 236, 237 ГПК України.
Враховуючи, що касаційна скарга у цій справі подана на підставі пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України, тобто з підстав відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, однак в обґрунтування доводів касаційної скарги скаржник посилається на неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду, Суд доходить висновку, що АТ "Укртрансгаз" має конкретизувати передбачену (передбачені) статтею 287 ГПК України підстави (підставу), на якій (яких) подається касаційна скарга, з посиланням на конкретні висновки (відсутність висновків) з відповідним обґрунтуванням, якої саме норми права, що була неправильно застосована або порушена судами попередніх інстанцій стосуються ці висновки, у чому саме, на думку скаржника, полягає неправильне застосування конкретних норм матеріального права чи порушення норм процесуального права судами першої та апеляційної інстанцій під час ухвалення оскаржуваних рішень і яким чином це вплинуло на їх прийняття.
Враховуючи викладене, касаційна скарга підлягає залишенню без руху на підставі частини другої статті 292 ГПК України.
Керуючись статтями 234, 290, 292 Господарського процесуального кодексу України, Суд

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства "Укртрансгаз" на рішення Господарського суду Хмельницької області від 08.01.2020 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 12.05.2020 у справі №924/926/19 залишити без руху та надати скаржнику строк для усунення недоліків до 03.08.2020.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                    К. М. Пільков