Постанова
Іменем України
 
17 червня 2020 року
м. Київ
 
справа № 683/1693/16-ц
провадження № 61-42591св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Кузнєцова В. О., 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
за первісним позовом:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Сербинівська сільська рада Старокостянтинівського району Хмельницької області, ОСОБА_2 , 
третя особа - ОСОБА_3 , 
 
за зустрічним позовом:
позивач - ОСОБА_2 ,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2  - ОСОБА_4 на постанову Апеляційного суду Хмельницької області від 12 липня 2018 року у складі колегії суддів: Грох Л. М., Гринчука Р. С., Ярмолюка О. І.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
 
У липні 2016 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який уточнив у процесі розгляду справи, до Сербинівської сільської ради Старокостянтинівського району Хмельницької області (далі - Сербинівська сільська рада), ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання заповіту нікчемним, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_5 , після смерті якого залишилося спадкове майно. Під час вчинення дій, необхідних для прийняття спадщини, йомустало відомо, що 07 вересня 2015 року  ОСОБА_5 склав заповіт, посвідчений секретарем Виконавчого комітету Сербинівської сільської ради Бачук О. В., за яким заповів все своє майно ОСОБА_2 . Вважає вказаний заповіт таким, що складений з порушенням вимог щодо його форми, оскільки станом на 07 вересня 2015 року Сербинівською сільською радою не було прийнято рішення, яке б надавало секретарю цієї ради право на вчинення нотаріальних дій. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив визнати нікчемним заповіт від 07 вересня 2015 року, складений від імені ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 , посвідчений секретарем Сербинівської сільської ради Бачук О. В., зареєстрований в реєстрі за № 82.
 
У липні 2017 року ОСОБА_2  звернувся до суду із зустрічним позовом, який уточнив у процесі розгляду справи, до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про усунення від права на спадкування, посилаючись на те, що протягом останніх років свого життя ОСОБА_5 мав проблеми зі здоров`ям (майже повністю втратив зір) та через похилий вік вкрай потребував постійного стороннього догляду. У зв`язку з повною байдужістю своїх дітей, в тому числі відповідачів, доглядом спадкодавця займався виключно він, а саме: щодня приносив їжу, допомагав по господарству, придбавав продукти та ліки. Натомість відповідачі не брали участі в матеріальному утриманні батька, не цікавилися його життям і здоров`ям, хоча знали про тяжку хворобу та безпорадний стан ОСОБА_5 . Враховуючи викладене, ОСОБА_2 просив усунути ОСОБА_1 та ОСОБА_3 від права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
Рішенням Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 06 березня 2018 року первісний та зустрічний позови задоволено. Визнано нікчемним заповіт від 07 вересня 2015 року, складений від імені ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 , посвідчений секретарем Сербинівської сільської ради Бачук О. В., зареєстрований в реєстрі за № 82. Усунено ОСОБА_1 від права спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Усунено ОСОБА_3 від права спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
Задовольняючи первісний позов, місцевий суд мотивував своє рішення тим, що оспорюваний заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, оскільки станом на 07 вересня 2015 року Сербинівською сільською радою не було прийнято рішення, яке б надавало секретарю цієї ради право на вчинення нотаріальних дій. Задовольняючи зустрічний позов, суд виходив з того, що  ОСОБА_5 помер у віці 90 років. Протягом останніх років свого життя в силу похилого віку та через проблеми зі здоров`ям (майже повна втрата зору) спадкодавець перебував у безпорадному стані та потребував постійного стороннього догляду, з приводу чого звертався, в тому числі, й до своїх дітей. Сторони не заперечували вказаних обставин, а також того, що тривалий час за ОСОБА_5 постійно доглядав ОСОБА_2 . Відповідачі не змінили заради батька звичний для них спосіб життя, займалися виключно собою. Той факт, що ОСОБА_1 та ОСОБА_6 були обізнані про стан здоров`я батька та його потребу в постійному сторонньому догляді, однак не брали в цьому участі, підтвердили свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 
 
Постановою Апеляційного суду Хмельницької області від 12 липня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 06 березня 2018 року в частині задоволення зустрічного позову про усунення від права спадкування скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позову.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що за змістом протоколу та технічного запису судового засідання відповідачі за зустрічним позовом заперечували потребу спадкодавця в постійному сторонньому догляді, як і факт свого ухилення від надання йому допомоги. Суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_2 не надано достатніх та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_5 перебував у безпорадному стані. В матеріалах справи відсутні медична документація, висновки експертиз щодо неспроможності спадкодавця самостійно забезпечити умови життя, а також необхідності стороннього догляду за ним. Водночас сторона позивача за зустрічним позовом не заявляла в суді клопотань про витребування медичної документації, призначення судової експертизи з метою встановлення перебування ОСОБА_5 у безпорадному стані. Зібрані у справі докази не підтверджують беззаперечно потреби батька відповідачів у постійному сторонньому догляді та його перебування у безпорадному стані. Позивач за зустрічним позовом не надав належних, допустимих та безспірних доказів, що є його процесуальним обов`язком, щодо ухилення відповідачів від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, потреби спадкодавця в допомозі саме відповідачів. Відтак, відсутні підстави для усунення ОСОБА_1 та ОСОБА_3 від права на спадкування за законом за частиною п`ятою статті 1224 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.
 
У серпні 2018 року представник  ОСОБА_2  - ОСОБА_4 подавдо Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати постанову Апеляційного суду Хмельницької області від 12 липня 2018 року, а рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 06 березня 2018 року залишити в силі.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що зустрічний позов стосувався двох окремих процесуальних учасників справи - відповідачів  ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Оскільки апеляційна скарга була подана виключно ОСОБА_1 , то суд апеляційної інстанції не мав права скасовувати рішення місцевого суду в частині задоволення позовних вимог про усунення ОСОБА_3 від права на спадкування. Висновки суду апеляційної інстанції щодо недоведеності  ОСОБА_2 позовних вимог є помилковими, оскільки наявні в матеріалах справи докази у своїй сукупності доводять протилежне. Відповідачі не брали участі в матеріальному утриманні батька, не цікавилися його життям і здоров`ям, хоча знали про тяжку хворобу та безпорадний стан ОСОБА_5 .
 
Рух справи в суді касаційної інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 30 серпня 2018 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали із Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області.
 
27 вересня 2018 року справа № 683/1693/16-ц надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 04 червня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
 
Позиція Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ». Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги).
 
Судове рішення суду апеляційної інстанції оскаржуються в касаційному порядку лише в частині вирішення зустрічного позову, тому і переглядається Верховним Судом тільки в цій частині.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
 
За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України).
 
Відповідно до частини першої статті 367, частини першої статті 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою 1 розділу V ЦПК України.
 
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції в повній мірі не відповідає.
 
Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
 
Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
 
Згідно зі статтями 1261, 1262 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.
 
Відповідно до частини третьої статті 1266 ЦК України племінники спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини.
 
Судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Левківка Старокостянтинівського району Хмельницької області помер ОСОБА_5 .
 
Спадкоємцями першої черги майна померлого ОСОБА_5 , які прийняли спадщину в установленому законом порядку, є його діти -  ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , а другої черги (за правом представлення) - племінник ОСОБА_2 .
 
Стаття 1258 ЦК України регулює черговість спадкування за законом, зокрема: спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
 
Черговість одержання спадкоємцями за законом права на спадкування може бути змінена нотаріально посвідченим договором заінтересованих спадкоємців, укладеним після відкриття спадщини. Цей договір не може порушити прав спадкоємця, який не бере у ньому участі, а також спадкоємця, який має право на обов`язкову частку у спадщині (частина перша статті 1259 ЦК України).
 
Фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані (частина друга статті 1259 ЦК України).
 
Отже, черговість одержання права на спадкування може бути змінена шляхом договору між спадкоємцями, які прийняли спадщину (частина перша статті 1259 ЦК України), або на підставі рішення суду (частина друга статті 1259 ЦК України).
 
Судовий порядок зміни черговості застосовується на підставі задоволення позову спадкоємця наступних черг до спадкоємців тієї черги, які безпосередньо закликаються до спадкування. Право на пред`явлення позову про зміну черговості спадкування мають лише спадкоємці за законом.
 
Підставами для задоволення такого позову є сукупність наступних юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: 1) здійснення опіки над спадкодавцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження, - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1-3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом. Для задоволення позову необхідна наявність всіх п`яти вищезазначених обставин.
 
У зазначеній категорії справ підлягає встановленню судом також факт належності сторін до спадкоємців за законом різних черг.
 
Зміна черговості спадкування лише надає право спадкоємцю наступної черги на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, а не визнає його спадкоємцем цієї черги. Отримавши право на спадкування разом із спадкоємцями іншої черги, такий спадкоємець вважається спадкоємцем тієї черги, до якої він належить відповідно до статей 1261-1265 ЦК України.
 
Позбавлення особи права спадкувати - це захід, що має застосовуватися лише в крайньому випадку з урахуванням, передусім, характеру поведінки відповідача.
 
Згідно з частиною п`ятою статті 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо судом буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.
 
Під безпорадним станом слід розуміти безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично та матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у зв`язку з чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.
 
Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.
 
Крім того, підлягає з`ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу.
 
При цьому відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунутий від спадкування.
 
Вказані правові висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц (провадження № 61-15926св18), від 19 червня 2019 року у справі № 491/1111/15-ц (провадження № 61-14655св18), від 02 березня 2020 року у справі № 133/1625/18 (провадження № 61-1419св20).
 
Апеляційним судом встановлено, що за змістом протоколів та технічних записів судових засідань, проведених судом першої інстанції, відповідачі за зустрічним позовом заперечували потребу спадкодавця в постійному сторонньому догляді, як і своє ухилення від надання йому допомоги.
 
ОСОБА_2 не надано достатніх та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_5 перебував у безпорадному стані, зокрема в матеріалах справи відсутня медична документація, висновки експертиз щодо неспроможності спадкодавця самостійно забезпечити умови свого життя, а також - необхідності стороннього догляду за ним.
 
Виписний епікриз урологічного відділення Хмельницької обласної лікарні від 09 грудня 2014 року, на який послався місцевий суд, не містить даних щодо потреби ОСОБА_5 в постійному сторонньому догляді.
 
Факт підписання заповіту від 07 вересня 2015 року за ОСОБА_5 , «який внаслідок хвороби та похилого віку не може підписувати заповіт», іншою особою у присутності свідків також не доводить беззаперечно вказаних обставин.
 
Показання допитаних в суді першої інстанції свідків є суперечливими і не узгоджуються між собою, а відтак не є достатніми та допустимими доказами на підтвердження перебування спадкодавця у безпорадному стані.
 
При цьому відповідачі за зустрічним позовом є непрацездатними за віком.
 
У спірний період ОСОБА_3 постійно доглядала за своєю матір`ю, яка внаслідок хвороби була прикута до ліжка, що не заперечувалося сторонами. Водночас, вона в міру можливостей навідувала батька та допомагала в побуті, прала одяг тощо. 
 
ОСОБА_1 мешкав не за місцем проживання спадкодавця, а в іншому населеному пункті (місті Хмельницькому) та, працюючи робітником у Хмельницькій міській лікарні, провідував батька в медичному закладі. 
 
Відповідно до частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
 
Згідно з частинами першою-четвертою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
 
Відповідно до частин першої, шостої, сьомої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
 
Скасовуючи рішення місцевого суду та відмовляючи в задоволенні зустрічного позову  ОСОБА_2 до відповідача  ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що оскільки позивачем не надано належних, допустимих та безспірних доказів на підтвердження одночасного настання всіх передбачених частиною п`ятою статті 1224 ЦК України обставин, що є його процесуальним обов`язком, то відсутні підстави для застосування такого крайнього заходу як усунення ОСОБА_1 від права на спадкування за законом після смерті його батька.
 
Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_1 не брав участі в матеріальному утриманні спадкодавця, не цікавилися його життям і здоров`ям, хоча знав про тяжку хворобу та безпорадний стан батька, не заслуговують на увагу, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки цим судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази. 
 
У вказаній частині обставини справи встановлені судом апеляційної інстанції на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суд дотримався принципу оцінки доказів, згідно з яким суди на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізують і оцінюють докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Таким чином, в означеній частині оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.
 
Поряд з цим апеляційний суд безпідставно переглянув рішення суду першої інстанції в частині вирішення зустрічного позову  ОСОБА_2 до відповідача ОСОБА_3 з огляду на таке.
 
У справі «Bellet v. France» («Белле проти Франції», рішення від 04 грудня 1995 року), Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод містить гарантії справедливого судочинства, одним із аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
 
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
 
Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмета і підстави позову.
 
Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, який одночасно становить спосіб захисту порушеного права, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.
 
Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому позивач самостійно визначає та обґрунтовує в позовній заяві, в чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту.
 
Відповідач має бути такою юридичною чи фізичною особою, за рахунок якої, в принципі, можливо було б задовольнити позовні вимоги.
 
Позов може бути пред`явлений до кількох відповідачів. Участь у справі кількох відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є спільні права чи обов`язки; 2) права та обов`язки кількох відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права і обов`язки (стаття 50 ЦПК України).
 
Тобто сторонами в судовому процесі є суб`єкти матеріально-правових відносин, які виступають на захист своїх прав та інтересів і на яких поширюється законна сила судового рішення.
 
Згідно з частиною першою статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
 
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
 
Аналізуючи положення вказаної статті, можна зробити висновок, що завданням суду апеляційної інстанції є перевірка рішення місцевого суду лише в межах апеляційної скарги і відносно осіб, які подали таку скаргу.
 
У спорі з декількома відповідачами, роздільний розгляд вимог до яких є можливим, один з них може подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції тільки щодо вирішення тих вимог, які звернуті до нього, а не до інших відповідачів (крім випадку наявності повноважень на представництво їх інтересів). Інші відповідачі, у свою чергу, мають право як погодитися з рішенням місцевого суду, так і оскаржити цей судовий акт, однак в частині, що стосується вирішення питання про їхні права та (або) обов`язки.
 
У справі, яка переглядається, співучасть відповідачів за зустрічним позовом не була обов`язковою, оскільки питання про право одного з відповідачів можна було б вирішити самостійно, незалежно від прав і обов`язків іншого. 
 
В разі, якщо одним з відповідачів подано апеляційну скаргу на рішення суду, яким вирішені самостійні вимоги щодо кожного з кількох відповідачів, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо частини вимог, які не були звернуті до заявника, - ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині свого судового рішення, а в його описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог переглядає судове рішення.
 
З огляду на викладене апеляційний суд безпідставно дослідив докази та зробив висновки щодо вимог, які були звернуті до особи, яка не подала апеляційної скарги, а отже, помилково переглянув рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , яка це рішення не оскаржувала. 
 
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог  ОСОБА_2 до  ОСОБА_3 не могло бути предметом апеляційного перегляду, то оскаржувана постанова у вказаній частині підлягає скасуванню, а в решті - залишенню без змін.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 411, 416 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника  ОСОБА_2  - ОСОБА_4 задовольнити частково.
 
Постанову Апеляційного суду Хмельницької області від 12 липня 2018 рокув частині вирішення зустрічного позову  ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення від права на спадкування скасувати.
 
В решті постанову Апеляційного суду Хмельницької області від 12 липня 2018 року (в частині вирішення зустрічного позову  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення від права спадкування) залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	В. О. Кузнєцов  	
Судді:	В. М. Ігнатенко  	
 	С. О. Карпенко  	
 	В. А. Стрільчук  	
 	М. Ю. Тітов