ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6196/20 Справа № 174/54/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Борцова А. А. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2020 року                Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду в складі:
головуючого - Куценко Т.Р., 
суддів: Демченко Е.Л., Макарова О.М.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційні скарги 
Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк", 

на рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 02 квітня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, - 

ВСТАНОВИЛА: 

У січні 2020 року АТ КБ "Приватбанк" звернулось до суду з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором (а.с. 3-7). 
В обґрунтування позовних вимог посилалось на те, що 04 грудня 2013 року між сторонами було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредит у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку з визначенням розміру процентної ставки та строків виконання зобов`язання за даним договором. Позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав, видавши позичальнику кредитну картку з відповідним лімітом. Позичальник свої обов`язки системно не виконувала, у зв`язку з чим станом на 31 жовтня 2015 року утворилась заборгованість. Посилаючись на порушення умов кредитного договору, у зв`язку з чим виникла необхідність захисту свого порушеного права позивач звернувся до суду з зазначеними вимогами та враховуючи наведені обставини наполягає на їх задоволені. 
Просять суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором б/н від 04 грудня 2013 року у розмірі 33 515,27 грн. та судові витрати у розмірі 2 102 грн.
Рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 02 квітня 2020 року у задоволенні заявлених позовних вимог відмовлено в повному обсязі (а.с. 96-101).
Не погоджуючись з вказаним рішенням АТ КБ "Приватбанк", подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове яким заявлені позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на те, що судом першої інстанції винесено рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права (а.с. 106-110).
Відповідач скористалась своїм правом та подала відзив на апеляційну скаргу (а.с. 127-129).
Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 02 квітня 2020 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі пункту 1 частини 4 статті 274 ЦПК України.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.
Розглядаючи позов суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
За вимогами ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Частинами 1 та 2 ст. 639 Цивільного кодексу України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Верховний Суд України у справі № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року висловив правову позицію з приводу того, що за частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний стороною (сторонами). Зазначена правова позиція міститься і в постанові Верховного суду України від 22 березня 2017 року (справа № 6-2320цс16).
Судом встановлено на підставі зібраних у справі доказів, що позивачем на підтвердження факту укладення з відповідачем кредитного договору та досягнення згоди щодо істотних умов цього договору, позивачем надано до суду завірену анкету-заяву відповідачки від 04.12.2013 року, з якої слідує, що відповідачка погодилася з тим, що вказана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між нею і банком договір про надання банківських послуг. При цьому в заяві міститься перелік видів можливих банківських послуг, а саме можливості отримання картки «Універсальна», зарплатного пакету, карти класу Голд, послуги накопичення «Копілка», пенсійної картки, ідентифікації з паспортом, однак відомостей про отримання відповідачкою кредитної картки, її номеру, розміру кредитних коштів, а також отримання відповідачкою пам`ятки клієнта, що виходячи із змісту заяви є обов`язковим при отриманні карти «Універсальна» або карти класу Голд, заява не містить (а.с. 16). Тобто суд позбавлений можливості встановити, які саме правовідносини виникли між сторонами. 
Звертаючись з позовом позивач зазначає, що відповідачем було отримано кредит у розмірі 19 000 грн., тоді, як в анкеті-заяві про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг "Приватбанку", відсутній розмір встановленого кредитного ліміту, доказів того, що відповідачем було отримано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок у розмірі 19 000 грн. на час укладення договору, позивачем не надано, тому нарахування відповідачу заборгованості за кредитним договором, виходячи з суми кредиту 19 000 грн. є необґрунтованим. Матеріали справи не містять будь-яких доказів на підтвердження встановлення даного кредитного ліміту, окрім викладених пояснень Банку в позові. 
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, зокрема, заборгованість за тілом кредиту, простроченим тілом кредиту, відсотків, а також пенею і штрафами за несвоєчасну сплату кредиту та обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором (а.с. 8-15), посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а.с. 17) та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємні частини спірного договору (а.с. 18-34).
Відповідач подала відзив на позов в якому заперечувала проти задоволення заявлених позовних вимог, зазначила, що вона не згодна з заявленою в позові сумою заборгованості. В наданій як доказ на підтвердження укладення між сторонами кредитної угоди «Анкеті-заяві» не встановлено ні суму кредиту, ні проценти за користування кредитними коштами, навіть відсутні графи щодо кредитного ліміту, процентів за користування кредитом, до того ж в доданому витягу з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» відсутній її підпис. З наданого розрахунку заборгованості не вбачається, які саме суму вона отримала в якості кредиту, а проценти за користування кредитом постійно змінювались з початкових 27,6 % до 42%, обґрунтувань такого збільшення позовна заява не містить. Позивач не надав жодного доказу, що її було повідомлено про зміни процентної ставки кредитної угоди та вона поставила на цих змінах свій підпис. Тож в сукупності наведені обставини не можуть свідчити про безспірність стягуваної заборгованості. Посилання позивача, що вона була належним чином ознайомлена з Умовами та правилами надання банківських послуг, згідно заяви приєднується і зобов`язується виконувати умови, викладені в Умовах та правилах надання банківських послуг, тарифах банку, що складають договір банківського обслуговування, є неправомірними, оскільки позивач не надав суду належних доказів щодо укладення між сторонами договору та досягнення ними згоди щодо всіх істотних умов кредитного договору. Саме з моменту підписання Умов та правил надання банківських послуг вони стають складовою частиною кредитного договору. 
Верховний Суд України у справі № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року висловив правову позицію з приводу того, що за частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний стороною (сторонами). Зазначена правова позиція міститься і в постанові Верховного суду України від 22 березня 2017 року (справа № 6-2320цс16).
Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту укладання між сторонами у належній формі кредитного договору, оскільки надані позивачем Умови та Правила отримання банківських послуг (а.с. 18-34) не містять відомостей про дату їх прийняття та затвердження, а також підпису відповідача, тому позивачем не доведено, що під час підписання анкети про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг в ПриватБанку відповідач  ОСОБА_1  була ознайомлена саме з цими Умовами та Правилами, а тому суд не може прийняти їх як належний та допустимий доказ, а також позбавлений можливості визначити розмір відсоткової ставки за користування кредитними коштами.
При таких обставинах, до вказаних правовідносин неможливо застосувати правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, а оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин 04 грудня 2013 року до моменту звернення до суду із вказаним позовом 24 січня 2020 року, то кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
До того ж, оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, тому саме позивач має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші, так як з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України, відповідач, тобто другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Дана позиція узгоджується в позицією Великої палати ВС (Справа № 342/180/17 від 19.07.2019 р.).
При таких обставинах, зазначені документи не можуть бути прийняті судом у якості допустимих доказів по справі на підтвердження факту укладення між сторонами кредитного договору та отримання відповідачкою зазначеного позивачем розміру кредитних коштів при його укладенні.
Крім того, дана анкета не містить будь-якої інформації щодо розміру процентної ставки за користування кредитними коштами. Наданий банком витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" (а.с. 17), в якому зазначено умови обслуговування карток "Універсальна, 30 днів пільгового періоду", "Універсальна, 55 днів пільгового періоду", "Універсальна Contract" та "Універсальна Gold", колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки матеріали справи не містять відомостей щодо конкретного виду отриманої позичальником кредитної картки, тому суд позбавлений можливості визначити розмір відсоткової ставки за користування кредитними коштами.
Наданий позивачем розрахунок заборгованості неможливо вважати доказом надання відповідачу кредитних коштів, оскільки розрахунок сум заборгованості за кредитом, відсотків, штрафів не є підтвердженням руху коштів на картковому рахунку.
Також, колегія суддів не може прийняти до уваги надану банком виписку з рахунку  ОСОБА_1  (а.с. 76-83), оскільки в даній виписці відсутня особиста інформація позичальника, для встановлення особи позичальника, окрім ім`я та прізвища та не зазначено, що дана виписка надана відносно укладеного кредитного договору від 04 грудня 2013 року, а наведені в ній номери кредитних карток в анкеті-заяві не зазначено. Крім того, з наданої виписки також вважається, що кредитний ліміт складає 0,00 грн.
Вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості за нарахованими відсотками на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.
Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до вимог ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України, вимоги про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін можуть бути застосовані лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18, зроблено висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Відповідно до вимог ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Із наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що заборгованість за нарахованими відсотками на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України нарахована по 02.12.2019 року, включно (а.с.15).
Однак, матеріалами справи не встановлено строк дії кредитного договору, оскільки в Анкеті-Заяві б/н від 04.12.2013 року сторонами він не був погоджений, позивачем не надано даних про строк дії кредитної картки, яка була надана відповідачу відповідно до його Анкети-Заяви, не надано відомостей про її перевипуск, що унеможливлює встановити строк кредитування, в межах якого позивач мав право нараховувати проценти за користування кредитом.

Таким чином, в задоволенні позовних вимог позивача про стягнення з відповідача заборгованості за нарахованими відсотками на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України слід відмовити з підстав їх недоведеності.
З розрахунку заборгованості вбачається, що банком нараховано заборгованість за пенею та нараховано штрафи, тоді як в анкеті-заявці відсутня інформація щодо нарахування неустойки.
Враховуючи дані обставини суд позбавлений можливості визначити розмір процентної ставки користування кредитними коштами та розмір відповідальності за порушення виконання кредитних зобов`язань.
Будь-яких інших доказів на підтвердження кредитних зобов`язань відповідача перед банком суду надано не було.
Виходячи з викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що АТ КБ «Приватбанк» не доведено факту отримання відповідачем  ОСОБА_1 , за кредитним договором б/н від 04 грудня 2013 року, кредитних коштів у розмірі 19 000 грн., який зазначений у позові. Докази, що відповідають вимогам ст.ст. 76-80 ЦПК України, суду не надані.
З огляду на викладене, колегія судів приходить до висновку, що надані банком докази не підтверджують надання відповідачу кредиту, оскільки суперечать один одному.
Відмовляючи у задоволені позовних вимог суд першої інстанції виходив з недоведеності заявлених банком вимог.
Звертаючись з апеляційною скаргою банком не було надано будь-якого доказу на підтвердження виникнення між сторонами кредитних зобов`язань, оскільки доводи скарги не можуть усунути виниклі розбіжності.
Суд звертає увагу, що відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.
Проте, суду не надано будь-яких належних доказів на підтвердження заявлених позовних вимог.
Також слід зазначити, що згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. 
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.
Таким чином, з огляду на викладене, колегія суддів вважає, що вирішуючи спір між сторонами, суд першої інстанції в достатньому повному об`ємі з`ясував права та обов`язки учасників спору, обставини справи, перевірив доводи сторін та давши їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону та зібраним доказам по справі.
За таких обставин, підстав для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позову, як про це просить позивач, не встановлено.
Згідно з ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.
керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" - залишити без задоволення.
Рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 02 квітня 2020 року - залишити без змін.        
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий:                                                        Т.Р. Куценко 
Судді:                                                                Е.Л. Демченко                 
                                                                       М.О. Макаров