Дата документу 11.08.2020 Справа № 332/1138/19

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний №332/1138/19        Головуючий у 1 інстанції: Марченко Н.В.
Провадження № 22-ц/807/2178/20        Суддя-доповідач: Дашковська А.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«11» серпня 2020 року        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого:        Дашковської А.В.,
суддів:        Кримської О.М.,
       Кочеткової І.В.,
секретар:        Волчанова І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою  ОСОБА_1  на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 22 квітня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_1 , треті особи: Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради, Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради, про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, 
ВСТАНОВИВ:

В березні 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_1 , треті особи: Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради, Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради, про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням.
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що їй на праві власності належить однокімнатна квартира АДРЕСА_1 . Крім неї у вказаній квартирі зареєстровані – її син – ОСОБА_4 , онука - ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . 
Відповідачі були зареєстровані за вказаної адресою у 2011 році, але з цього часу не проживали в квартирі, їх реєстрація носила формальний характер та порушує її право на розпорядження власністю і змушує її витрачати особисті кошти на оплату за житло за осіб, які не проживають в квартирі. Речей відповідачів у квартирі немає.
На підставі зазначеного просила усунути перешкоди у здійсненні нею права користування та розпорядження квартирою АДРЕСА_2 шляхом визнання ОСОБА_1 , ОСОБА_3 такими, що втратили право користування квартою АДРЕСА_2 , стягнути з ОСОБА_1 судові витрати. 

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 22 квітня 2020 року позов задоволено частково.
Визнано ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_3 .
У задоволені решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі 384 грн. 20 коп. 

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на недоведеність позивачем порушення її прав, відсутність іншого житла, реєстрацію місця проживання дитини ОСОБА_3 у квартирі на законних підставах, зазначаючи про розлучення її з дитиною, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що в 2007 році нею була приватизована зазначена квартира, відповідач має інше житло, відповідач не проживала у вказаній квартирі, разом з малолітньою донькою не є членами її родини.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

За приписами ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з формальності реєстрації ОСОБА_1 у спірній квартирі, що створює позивачу перешкоди у користуванні, ОСОБА_4 є членом сім`ї власника квартири та має законні підстави користуватись вказаним житлом.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції. 

Матеріалами справи підтверджено, що квартира АДРЕСА_2 належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 30 листопада 2007 року. Право власності зареєстроване за ОСОБА_2 у встановленому законом порядку 25 грудня 2007 року (а.с. 9-10).

Згідно з довідкою Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 26 січня 2018 року № 04-07/3/1189 за вказаною адресою зареєстровані: позивач ОСОБА_2 , її син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 6).

Відповідно до посвідки на постійне проживання для іноземців та осіб без громадянства серія НОМЕР_2 ОСОБА_1 була зареєстрована за вищезазначеною адресою 20.09.2011 року (а.с.7).

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 за домовленістю з позивачем проживала в спірній квартирі кілька місяців після того, як разом з чоловіком - ОСОБА_4 в травні 2010 року переїхала (приїхала) з Російської Федерації на постійне проживання до України. 

Матеріалами справи підтверджується, що за адресою: АДРЕСА_3 відповідачі зареєстровані 20.09.2011 року, проте ще до моменту реєстрації та по теперішній час не проживають у спірній квартирі, не приймають участь в її утриманні, а винаймають інше житло.

Зазначені обставини не заперечувались відповідачкою ОСОБА_1 у судовому засіданні апеляційного суду.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення.

Члени сім`ї власника житлового приміщення не мають права власності на житло, в якому вини проживають, що суттєво відрізняє їхній правовий статус від правового статусу власника такого приміщення, унеможливлюючи, зокрема, право розпорядження цим майном. Разом із тим їм належить право використовувати приміщення для проживання, яке є сервітутним правом, тобто правом користування чужим майном (стаття 405 ЦК України). Проте член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Обмеження (позбавлення) права користування житлом можуть обумовити тільки такі дії членів сім`ї власника житла, які пов`язані зі зловживанням ними своїми правами або з невиконанням покладених на них обов`язків і безпосередньо порушують при цьому права та законні інтереси інших осіб.

Згідно зі ч.ч. 1, 3, 4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

За правилами ст.ст. 12, 81 ЦПК України обов`язок доведення обставин, на які посилаються сторони, покладається на кожну із сторін.

Матеріали справи не містять та ОСОБА_1 не надано доказів на підтвердження припинення проживання за зазначеною адресою з поважних причин, а також про примусове виселення з житла. ОСОБА_1 не зверталася до суду з позовом про усунення перешкод у користування житлом, вселення до нього.

За змістом ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Частиною 1 ст. 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

За приписами ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що непроживання відповідача ОСОБА_1 у житловому приміщенні, яке належить на праві власності позивачу за наявністю її реєстрації в спірній квартирі порушує права ОСОБА_2 вільно користуватися та розпоряджатися своїм майном.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Посилання в апеляційній скарзі, що у разі визнання відповідача ОСОБА_1 такою, що втратила право користування жилим приміщенням, порушуються права її дітей, є необґрунтованими, оскільки рішенням суду в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відмовлено, позовні вимоги щодо сина відповідача ОСОБА_1 не заявлялись та відповідно судом першої інстанції не розглядались.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що ОСОБА_4 , який проживає у квартирі АДРЕСА_2 , є колишнім чоловіком відповідачки та батьком ОСОБА_3 , тому дитина має право проживання та користування зазначеним житлом.

Відповідно до частини першої статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Зважаючи на наведене, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, встановивши, що реєстрація в спірній квартирі була формальною, ОСОБА_1 понад один рік без поважних причин не проживає у спірній квартирі, зробив обґрунтований висновок про наявність передбачених ч. 2 ст. 405 ЦК України підстав для визнання її такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що визнання її такою, що втратила право користування спірною квартирою, з одночасним залишенням реєстрації її дочки - ОСОБА_3 за вищезазначеною адресою свідчить про фактичне визначення місця проживання дитини з батьком, є неприйнятним, оскільки в межах даної судової справи визначення місця проживання ОСОБА_3 не було предметом розгляду. 

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційні скарги не містять. 

Наведені в апеляційних скаргах доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди сторін з висновками суду першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 22 квітня 2020 року у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 14 серпня 2020 року.

Головуючий        А.В. Дашковська 

Судді:         О.М. Кримська 

       І.В. Кочеткова